“Kopos”

Namáhavá práce v Pavlových listech
a ve starověkém kontextu

Pavel Zahradníček

Petr Veselý
Brno 2004

Dia,konoi Cristou/ eivsin* parafronw/n lalw/( u`pe.r evgw,\
evn ko,poij perissote,rwj( evn fulakai/j perissote,rwj…
Jsou služebníky Kristovými? Odpovím obzvlášť nerozumě: já tím víc!
Namáhal jsem se usilovněji, ve vězení jsem byl vícekrát…
2 Kor 11,23

Děkuji panu Doc. Ladislavu Tichému, Th.D., který mi přispěl nesmírně cennými podněty, když jsem pracoval na disertační práci, která se stala základem této publikace.
Děkuji také paní Mgr. Heleně Švubové za pomoc při korektuře textu.

Obrázek na obálce: současný pohled na archeologický areál tzv. nového Korinta, který na místě starého Korinta, vybudovaného Řeky a zničeného Římany v roce 146 před Kristem, byl obnovenen Caesarem roku 44 před Kristem jako hlavní město římské provincie Achaia. V popředí je část korintské agory (náměstí, tržiště) a v pozadí Apollónův chrám, který jako jedna z mála staveb zůstal zachován ještě z doby starého Korinta. Řada malých staveb na okraji agory sloužila pravděpodobně jako obchody či ergasteria (dílny). V jednom z egrasterií nového Korinta mohl pracovat společně s Akvilou a Priscillou i Pavel. 

Copyright  Pavel Zahradníček, 2004
Autor, držitel autorských práv, souhlasí s jakýmkoliv dalším šířením (kopírováním, vydáváním, elektronickým publikováním, překlady…) textu této publikace nebo jejích částí za předpokladu, že text nebude pozměněn (nebo pokud bude pozměněn, bude to výslovně uvedeno), a bude citován pramen. 

ISBN 80-239-3974-2

Obsah
Úvod	5
1	KOPOS - Etymologie, Výskyt a významy v textech starověku	7
1.1	Etymologický původ slov ko,poj, kopia,w a jejich významů	7
1.2	Výskyt a význam ko,poj, kopia,w ve starověkých textech	8
1.2.1	Výskyt a významy v klasických řeckých a helénistických textech	9
1.2.2	Výskyt a významy v Septuagintě	10
1.2.3	Výskyt a významy v dalších řecky psaných židovských textech	11
1.2.4	Výskyt a významy v Novém zákoně	12
                    Exkurz 1: Skupina kopiw/ntej dle 1 Sol 5,12 a 1 Kor 16,16	17
1.3	Slova významově související s ko,poj	19
2	Práce a námaha v pohledu starověku	21
2.1	Práce a námaha v řecko-římském prostředí	21
2.1.1	Převažující negativní pohledy	21
2.1.2	Náznaky pozitivního pohledu	23
2.2	Práce a námaha ve Starém zákoně a v prostředí judaismu	25
2.2.1	Pozitivní biblické vnímání práce	25
2.2.1.1	Boží činnost	26
2.2.1.2	Lidská práce	26
2.2.1.3	Námaha a další negativa spojená s lidskou prací	28
2.2.2	Další pohledy na práci a námahu uvnitř starověkého judaismu	29
2.2.2.1	Práce jako prokletí v pojetí helénistického judaismu	29
2.2.2.2	Kladný postoj k práci v rabínském judaismu	31
3	Elementy Pavlových námah	34
                    Exkurz 2: Pavlovy katalogy útrap	34
3.1	Namáhavá práce k získání obživy	38
                    Exkurz 3: Pavel skhnopoio,j	40
3.2	Námaha apoštolských cest	43
                    Exkurz 4: Cestování v Pavlově době	44
3.3	Namáhavost apoštolátu ve vězení	46
                    Exkurz 5: Římská vězeňská praxe v Pavlově době	48
3.4	Psychická namáhavost Pavlovy apoštolské činnosti	51
3.4.1	Ohrožení ze strany falešných bratří	51
3.4.2	Ohrožení ze strany židů	52
3.4.3	Ohrožení ze strany pohanů	53
3.4.4	Další elementy psychické namáhavosti Pavlova apoštolátu	55
                    Exkurz 6: Tělesné tresty v Pavlově době	56
4	syntéza Pavlova pohledu	59
4.1	Nástin přirozeně antropologického rozměru	59
4.2	Práce a námaha pro evangelium	60
4.2.1	Důležitost práce a námahy pro evangelium	60
4.2.2	Namáhavá práce pro evangelium a Kristus	61
4.2.3	Další pohnutky k práci a námaze pro evangelium	62
4.2.4	Relativita prací a námah	63
4.2.5	Skutečnosti doprovázející práci a námahu pro evangelium	64
4.2.5.1	Pokora, skromnost	64
4.2.5.2	Nezištnost, upřímnost	65
4.2.5.3	Neúnavnost	66
4.2.5.4	Lidská spolupráce	66
4.2.5.5	Překážky	67
4.2.5.6	Bůh a jeho odměna	68
4.2.6	Zdroje síly k namáhavé práci pro evangelium	68
                    Exkurz 7: Pavlova definice Božích služebníků v 1 Kor 3,5-9	68
4.3	Námaha pro život podle evangelia	71
                    Exkurz 8: Ko,poj th/j avga,phj v teologickém konceptu 1 Sol 1,3	71
4.4	Námaha jako kritérium	75
                    Exkurz 9: Význam úspěchu misie dle Flp 2,16	76
5	Nejstarší odezvy Pavlovy zkušenosti s “kopos”	79
5.1	Novozákonní texty	79
5.1.1	Janovská tradice	79
5.1.2	Listy pavlovské tradice	82
5.1.3	Ostatní novozákonní texty	83
5.2	Patristická literatura	84
5.2.1	Spisy apoštolských otců	84
5.2.1.1	Výskyty a významy lexémů ko,poj a kopia,w v textech apoštolských otců	84
5.2.1.2	Teologická návaznost apoštolských otců na Pavla	86
5.2.2	Stručný nástin dalšího vývoje v patristické literatuře	88
6	Aktualizace a aplikace	90
Seznam použité a citované Literatury	92
SEZNAMy Zkratek	98
O autorovi	100

1	
Úvod
Dodnes si pamatuji slova, která před více než deseti lety pronesl Mons. Jaroslav Škarvada, pražský pomocný biskup, při své návštěvě Arcibiskupského kněžského semináře v Olomouci: ,Tak se mi někdy zdá, že ty naše současné generace kněží jsou určeny k roztrhání...‘ Byla to slova, která plynula z jeho vlastní zkušenosti kněze a biskupa, a která jsem si dodnes zapamatoval, protože výstižně vyjadřují realitu kněžského života přelomu XX. a XXI. století, jak jsem ji poznal již v prvních několika týdnech po svém vysvěcení na kněze.
Kněží však nejsou výjimkou. Dnes je mnoho jiných povolání, ve kterých ti, kteří se je snaží konat naplno nejen jako zaměstnání, ale i jako své poslání, mohou zažívat podobný pocit.
V textech svatého Pavla a v jeho životním příběhu již dlouho hledám a nacházím povzbuzení pro sebe i pro ostatní, kteří se nasazují pro dobrou věc, s námahou překonávají nejrůznější překážky a podléhají vyčerpanosti. Pavlovy námahy, které on sám nejčastěji označuje řeckým slovem ko,poj, a s nimi související Pavlovy postoje inspirovaly i mou disertační práci “Kopos” v Pavlových listech a ve starověkém kontextu. Publikace, kterou držíte v rukou, je částečně přepracovaným výběrem z této disertační práce.
Tato publikace se snaží v prvních třech oddílech důkladně analyzovat to, co souvisí s výrazy ko,poj a kopia,w, které Pavel používá ve svých listech. Začíná se takříkajíc od kořenů, tj. od etymologie, výskytů a významů těchto lexémů ve starověkých textech (oddíl 1) a od popisu starověkých pohledů na práci a námahu (oddíl 2). Následuje výčet a popis elementů, které v Pavlově životě patřily k sumě toho, co on sám označuje slovy ko,poj a kopia,w (oddíl 3). Po těchto oddílech, které jsou prospěšné pro hlubší porozumění problematice v jejím dobovém kontextu, je provedena syntéza Pavlova pohledu na skutečnosti, které vyjadřuje slovem ko,poj (oddíl 4). Publikace si všímá i způsobu, jakým byly Pavlovy myšlenky a jeho zkušenosti rozvíjeny a aplikovány ještě v kontextu starověkého křesťanství – v dalších novozákonních textech a ve spisech apoštolských otců, které na Pavlovu dobu navazují (oddíl 5). Na závěr je nastíněno několik cest k aplikaci a aktualizaci získaných poznatků na současnou dobu (oddíl 6). 
Téma považuji za velmi významné, protože je nesmírně aktuální. Pomáhá poznat teologický význam vysilující práce a námahy do úpadu a ilustruje ho životním příběhem jedné z nejvýznačnějších postav křesťanství. 
Významem slova ko,poj v biblickém kontextu se jako první podrobněji zabývá (nakolik se podařilo zjistit) Harnack v roce 1928. Po té se k němu vracejí i četné novozákonní teologické slovníky: Kitellův, Spicqův a další... I když především Spicqovo zpracování je mezi ostatními zvláště zdařilé a bylo textem, který posloužil i mně jako nesmírně cenný výchozí opěrný bod, rozsah a především obsah hesel teologických slovníků je vždy limitován skutečností, že jde jen o jedno z velkého množství témat, kterým se daná publikace věnuje. Tyto slovníky se poměrně důkladně věnují jednotlivým významům slova ko,poj a dalším příbuzným slovům, výskytům v různých souvislostech a textech, ale neobsahují hlubší analýzu fenoménů, které slovo v daných významech vyjadřuje, a téměř se nezabývají teologickou syntézou vážící se k danému pojmu a autorovi.
Nakolik se podařilo zjistit, monografie, která by se věnovala tomuto tématu v souvislosti s listy apoštola Pavla, jeho životem a jeho teologií, která by sledovala nejen vazbu na předcházející literární kontext výrazu ko,poj, ale i na věcný kontext (tedy nejen, jakým způsobem toto slovo používají starověké texty, ale i jak se relevantní starověké kultury dívaly na skutečnosti, které slovo vyjadřuje tj. na práci, námahu...) dosud neexistovala. Podobně dosud nebyla k dispozici souhrnná práce, která by se pokusila o vymezení a obšírnější popis elementů v apoštolově životě, které Pavel pod tato slova zahrnoval, zasadila je do reálií Pavlovy doby, a která by za pomocí dalších Pavlových textů vytvořila teologickou syntézu Pavlova přístupu k této tématice. 
Pro správné porozumění této práci jsou potřebná následující upřesnění:
V textu práce je fenomén “kopos” od lexému – řeckého substantiva ko,poj odlišen způsobem psaní (fenomén je psán latinkou v uvozovkách, řecké substantivum je podobně jako jiná řecká slova psáno řeckými písmeny bez uvozovek). Výjimkou je název publikace, kde “kopos” znamená obojí.
Teologická syntéza Pavlova pohledu vychází z jeho nepochybně autentických listů. Co se týče Pavlových autentických listů, držím se zde toho rozsahu, ve kterém panuje prakticky všeobecná shoda (Řím, 1 Kor, 2 Kor, Gal, Flp, 1 Sol, Flm). Tím nechci zasahovat do diskuse o možném Pavlově autorství dalších listů. Jde spíše o vytvoření nepochybného základu, ze kterého je možno v dalších úvahách vycházet jako z jistého.
Obsah dalších listů pavlovské tradice (tedy těch, které jsou pro potřeby této práce definovány jako novozákonní listy, jejichž autoři se výslovně v úvodu nebo závěru listu zaštiťují Pavlovým jménem) je použit zejména k rozšíření pohledu na Pavlovu (a jím ovlivněnou) teologii fenoménu “kopos” (v oddílu 5). 
Práce se nezabývá chronologií Pavlova života a působení. Pokud je to někde nezbytně nutné je použita chronologie obsažená v práci Murphy-O‘Connor: Paul. A Critical Life – i když samozřejmě existují i zcela odlišné názory na chronologii Pavlova života a působení.
Textově kritickými otázkami se tato práce zabývá jen výjimečně tam, kde je to nezbytně. V ostatních případech vychází z kritického řeckého textu Nestle, Aland: Novum Testamentum Grece et Latine  (1. vydání; 1984), a co se týče textu Septuaginty z Rahlfs: Septuaginta (1. jednosvazkové vydání; 1979). Citace masoretického textu se opírají o Elliger, Rudolph: Biblia hebraica Stuttgartensia (4. vydání opravené Rügerem; 1990). Český překlad biblických textů je použit z přepracovaného ekumenického překladu vytvořeného překladatelskými komisemi pod vedením Biče a Součka: Bible. Písmo svaté Starého a Nového zákona (1. vydání; 1991). 

1	KOPOS - Etymologie, Výskyt a významy v textech starověku
1.1	Etymologický původ slov ko,poj, kopia,w a jejich významů
Řecké substantivum ko,poj a verbum kopia,w, které Pavel pro práci a námahu nejčastěji používá, je odvozeno od staršího řeckého slovesa ko,ptw. To je etymologicky příbuzné s lotyšským kapāt (tlouci, dupat, rozsekat), s litevským kapóti (s významem rozsekat) a se staroslovanským kopati (s významem totožným jako má současné české sloveso kopat ve významu hloubit). 
Původní sloveso ko,ptw má četné významy. Za základní se dají považovat tlouci, udeřit, bíti. Jeho význam je však značně širší. Lze zdokumentovat minimálně třináct významů a významových odstínů v jakých se jeho aktivní tvary používaly: uhodit (např. na tvář), udeřit zbraněmi, porazit zvíře (sekerou nebo palicí), utnout (např. některý z údů těla nebo utnout čili porazit strom), pobídnout koně, kovat (např. železo) a později rovněž s významem razit (mince), klepat (na dveře), rozdrtit (třeba v moždíři), čeřit nebo vířit (vodu nebo prach), zobat, otřásat, hrubě přitesávat (např. kamenné milníky) a metaforicky může znamenat i unavit a vyčerpat. 
A právě tento poslední, metaforický význam představuje styčný bod s významem odvozeného slovesa kopia,w. Průnik významů těchto sloves je oboustranný – kopia,w ve svém pravděpodobně nejpůvodnějším významu také nějak souviselo s úderem (srov. význam slova ko,poj, u kterého můžeme doložit i význam ,úder‘). Jak se množiny významů obou sloves vzájemně částečně překrývají, znázorňuje graficky schéma 1.

Schéma 1: Průnik množin významů sloves ko,ptw a kopia,w

	           množina významů slovesa ko,ptw           množina významů slovesa kopia,w

		další významy		unavit, vyčerpat	    = = = = = =	unavit se
							
     ko,ptw				        kopia,w			namáhat se
        udeřit             = = = = = = = = = 	udeřit (doložitelné		
		další významy		     jako úder)			další významy

Legenda:
vývoj podoby slova (přibližný význam původně zůstává)
vývoj významu (podoba slova zůstává)
totožné, nebo velmi podobné významy odlišných slov (místa průniku)          = = = = = =

Na nejpůvodnější význam substantiva ko,poj, který znamená ,úder‘ a souvisí s původním ko,ptw, navazují další přenesené a v literatuře se podstatně častěji vyskytující významy substantiva ko,poj. Další významy substantiva ko,poj odvozuje Hauck jako určité metafory z původního významu v následujícím pořadí: 
1.	úder (německy Schlag),
2.	únava, kdy je člověk jakoby rozbitý, roztlučený (německy zerschlagen),
3.	námaha, tedy to, co k předcházejícímu stavu přivádí.
Spicq s odvoláním na Harnacka říká, že je obtížné přesně kopia,w a ko,poj přeložit, protože je užíváno pro jakýkoliv druh fyzického nebo morálního utrpení, soužení, trápení, obtíže, úsilí, únavy, ale v běžné světské řečtině je užíváno zvláště pro námahu. 
Slova kopia,w a ko,poj jsou tedy termíny mající širokou paletu významů. Od základního jen velmi sporadicky doložitelného významu souvisejícího s úderem je postupně odvozeno velké množství dalších přenesených významů a užití těchto slov. 
1.2	Výskyt a význam ko,poj, kopia,w ve starověkých textech
Sloveso kopia,w a substantivum ko,poj se v textech klasické řečtiny příliš často nevyskytuje. O to hojnější je v textu Septuaginty, kde nabývá mnohem preciznějšího a intenzivnějšího významu. S oběma lexémy se setkáváme i v textech helénistických a také u Philona z Alexandrie a Josepha Flavia. Jak si dále ukážeme, zvláštní význam, nebo alespoň významový odstín spojený s apoštolskou prací nabývá v některých novozákonních textech. 
1.2.1	Výskyt a významy v klasických řeckých a helénistických textech
Substantivum ko,poj má v klasických řeckých textech doložitelný dvojí základní význam. 
Jeden, který souvisí s původem tohoto slova od slovesa ko,ptw, od kterého je (společně s kopia,w) etymologicky odvozené, a ve kterém si tento derivát ponechává ještě svůj původní význam – úder. Užití v tomto archaickém původním významu lze považovat spíše za poetické a výskyt v tomto původním významu můžeme doložit u řeckých tragédů Aeschyla, žijícího 525-456 před Kr., a Euripida, žijícího 480-406 před Kr. Od tohoto prvního, původního, ale vzácného významu je odvozeno užití slova ko,poj ve významu naříkání, které bylo spojené s bitím se do prsou.
Druhý základní význam ko,poj v klasických řeckých textech je lopocení se, soužení, útrapy. Můžeme ho doložit rovněž již u Aeschyla nebo později u Aristophana (hlavní z autorů atické komedie, žil přibližně 446-385 před Kr.). Ve spojení s nemocí ho používá také aténský básník Sophocles (496-406 před Kr.). Od tohoto druhého základního antického významu (ko,poj – útrapy) je odvozena i novozákonní formule ko,pon/ko,pouj pare,cein tini, (Mk 14,6; Mt 26,10; Lk 11,7; Gal 6,17) s významem někoho trápit, pro jejíž výskyt sice nenajdeme doklady v klasické řecké literatuře, ale která se několikrát vyskytuje v helénistických textech. Jde zejména o papyry a ostraky, jejichž původ spadá do doby od konce II. stol. př. Kr. až do II. stol. po Kr. 
K tomuto druhému základnímu významu přiřazují Liddell se Scottem další dva od něj odvozené významy ko,poj v klasických řeckých textech: únava a také námaha, práce. Pro oba můžeme najít doklady v klasických nebo alespoň pozdějších textech. Ve významu únava používá ko,poj např. zakladatel řeckého vědeckého lékařství Hippocrates (nar. kolem roku 460 před Kr.) a četní další… Doklady pro druhý význam (námaha, práce) jsou méně četné a většinou pozdní. Setkáváme se s ním v helénistických neliterárních textech, a mimo to se vyskytuje u lékaře Oribasia, který psal ve IV. stol. po Kr. Avšak právě v tomto významu používá výraz ko,poj Pavel.
Co se týče slovesa kopia,w, jeho použití ve významu, který by byl totožný s významem původního slovesa ko,ptw, od kterého je odvozeno, není v klasických ani helénistických textech doložitelné. Rovněž jeho užití ve významu namáhavě pracovat (charakteristickém pro biblické užití tohoto slova) je v klasických a helénistických řeckých textech téměř nedoložitelné. Snad se v tomto významu – namáhavě pracovat vyskytuje u Vettia Valense, řeckého astrologa žijícího ve II. stol. po Kr. V podobném významu – namáhat se – je použito i v papyru P Osl. 160,1. 
Nejčastější výskyt slovesa kopia,w v klasických a helénistických textech je ve významu být unavený, unavit se, vyčerpat se. V této souvislosti se s ním setkáváme např. u Aristophana a Alexise (komik ze IV. stol. př. Kr), Menandra (autor nové atické komedie, 343-290 před Kr.), Erasistrata (lékař z III. stol. před Kr.) a dalších. 
Mimo to, dle Moutltona a Milligana je v papyru P Leid XV.27, který pochází ze třetího nebo IV. stol. po Kr. doložitelný ještě jeden, jinak zcela neobvyklý význam pro kopia,w: saturovat (nasycení se – fyzikálně). Rovněž výskyt kopia,w ve významu přicházet, který dokládá Sophocles je velmi pozdní a pro novozákonní texty není relevantní. 
1.2.2	Výskyt a významy v Septuagintě
Rozbor výskytů a zejména významů slov ko,poj a kopia,w v textu Septuaginty má nemalý význam pro porozumění kořenům, ze kterých vychází způsob užití těchto slov apoštolem Pavlem v jeho listech. O tom, že Pavel tento text sám dobře znal, často užíval a dokonce citoval, nemůže být pochyb, i když konkrétní podoba řeckého textu, který Pavel používal, je obtížně určitelná.
Obě slova se v Septuagintě vyskytují nápadně často. Sloveso kopia,w je v kanonických knihách použito celkem 49 krát a mimo to se jednou vyskytuje v 4 Mak 9,12. Kromě slovesa kopia,w můžeme v textu Septuaginty najít třikrát (Jdt 13,1; Kaz 10,15; 1 Mak 12,44) i sloveso kopo,w s významem vyčerpat prací, vyčerpat fyzickými nesnázemi. Substantivum ko,poj se v Septuagintě vyskytuje celkem 33 krát. Mimo to se vyskytuje ještě v Ódách Šalomounových 4,7. 
Septuaginta překládá pomocí kopia,w a ko,poj velmi širokou paletu různých hebrejských slov, která se na příslušném místě vyskytují v masoretském textu. Tak je sloveso kopia,w použito jako ekvivalent četných hebrejských výrazů – nejčastěji je ekvivalentem (18 krát) pro různé tvary odvozené od kořene [gy, ale může být i ekvivalentem pro lvK (4 krát), lm[ (3 krát) a mimo to jedenácti dalších, které se vyskytují již jen jednotlivě. Dalších 13 výskytů v kanonických knihách Septuaginty nemá v masoretském textu žádný ekvivalent. Buď se vyskytují v deuterokanonických knihách nebo v místech, která byla do v Septuagintě přeložena chybně nebo podle textu, který se od masoretského odlišoval. Substantivum ko,poj se vyskytuje nejčastěji (13 krát) jako ekvivalent hebrejského lm'[' v masoretském textu. Dále je ekvivalentem za !w<a' (5 krát), [;ygIy> (2 krát) a za pět dalších hebrejských výrazů, které již jen v jednotlivém případu nahrazuje. I u substantiva ko,poj se samozřejmě setkáváme s případy, kdy výraz z výše uvedených důvodů nemá v masoretském textu žádný ekvivalent. Těchto případů je celkem osm.
 Nejčastěji se se slovesem kopia,w setkáváme v knize Izaiáš. Vyskytuje se zde celkem 17 krát. O to překvapivější je, že substantivum ko,poj se v této knize vůbec nevyskytuje. V textu této knihy se setkáváme s obratem kopia/n eivj keno,n (pracovat naprázdno). V Iz 65,23 mluví Bůh o práci, která nebude naprázdno: ,…mí vyvolení nebudou pracovat naprázdno (oi` de. evklektoi, mou ouv kopia,sousin eivj keno,n)…‘ A naopak v Iz 49,4 Boží služebník hovoří o tom, že pracoval naprázdno (kenw/j evkopi,asa). Je pravděpodobné, že tyto obraty ovlivnily způsob Pavlova vyjadřování v jeho listech.
Význam (případně významový odstín) namáhavá práce pro šíření víry, v jakém se s ko,poj a kopia,w setkáváme u Pavla, nemůžeme v Septuagintě najít ani ve vzdáleném náznaku. Je to však dáno i tím, že ve starozákonních textech chybí jakékoliv zmínky o misijním poslání, i když je zde vyjádřena univerzalita víry. Přesto je Septuaginta textem, který vysvětluje nápadně frekventované užití těchto výrazů v novozákonní řečtině. Frekvencí jejich užití vyniká mezi ostatními díly antických autorů nejen text Nového zákona, ale již i text Septuaginty, který svým užitím obou výrazů ovlivnil s největší pravděpodobností i Josepha Flavia. 
1.2.3	Výskyt a významy v dalších řecky psaných židovských textech
Do této skupiny textů patří zejména díla dvou židovských autorů Philona z Alexandrie a Josepha Flavia, kteří byli ve velmi těsném kontaktu s řecko-římskou kulturou I. stol. po Kristu a svá díla sepsali v řečtině – v nářečí koiné, užívaném v rozmezí od III. stol. před Kr. až do III. stol. po Kr., které nacházíme v Septuagintě, a ve kterém je sepsán i text Nového zákona. Jde tedy o židovské osobnosti, které jsou časově i kulturně dosti blízké Pavlovi a dalším novozákonním autorům.
Philo z Alexandrie používá ve svých spisech sloveso kopia,w pouze na třech místech, vždy v souvislosti s výkladem jmen. Užívá ho o namáhání se při askezi, tedy ve zduchovnělém významu. Substantivum ko,poj používá pouze jedinkrát a to ve vztahu spíše k duševní činnosti – k vypravování.
Josephus Flavius používá ve svých textech oba lexémy ko,poj a kopia,w celkem patnáctkrát (procentuální výskyt těchto lexémů v jeho díle je 0,003 % z celkového počtu slov jeho textů; v Novém zákoně se vyskytují desetkrát častěji 0,030 %; v nepochybně Pavlových listech je to 0,079 %). Sloveso kopia,w používá výhradně ve významu ,unavit se, ochabnout únavou‘ např.: ,Římané neochabli, ale chtěli dovést své vítězství do konce.‘ A podobný význam má i na jiných místech. Substantivum ko,poj se u něj váže s nesmírnou námahou a vyčerpáním: používá ho v souvislosti s nočním pochodem, putováním pustinou, překonáváním moře, v souvislosti s prací, nemocí, zabíjením obětí. Je také důsledkem vojenské bitvy a vztahuje se i na zvířata nesoucí náklad. Vede ke spánku, k nutnosti odpočinku. Jak je patrné z uvedených příkladů, Josephus ještě dále vyostřuje a zintenzivňuje význam, který převládá již v Septuagintě (tj. ko,poj jako namáhavá práce, námaha působící únavu – u Josepha dokonce mimořádná námaha), a který bude určující pro identifikaci ko,poj s apoštolskou službou v textech Nového zákona. 
Josephus i autoři Nového zákona nepochybně vycházejí ze základního významu výrazu ko,poj (a také významového odstínu slovesa kopia,w) jako namáhavá práce, námaha působící únavu, který převládá v Septuagintě. Vývoj významu tohoto slova se však u Josepha Flavia i autorů novozákonních textů ubírá různým směrem. Josephus význam slova zintenzivňuje, novozákonní autoři ho specifikují. Je možné, že specifikace u Pavla (práce pro evangelium) souvisela s předcházejícím zintenzivnění (velmi namáhavá práce), a že specifikace je vlastně prodloužením tohoto zintenzivnění. To znamená, že Pavel začal tohoto slova používat proto, že v jeho okolí vyjadřovalo velmi namáhavou práci a on za takovouto velmi namáhavou práci považoval především práci pro evangelium. V tom případě by však k zintenzivnění významu oproti Septuagintě muselo dojít již nejpozději v první polovině I. stol. po Kr. Tímto společným kořenem by mohl být určitý řecký slang, kterým by se mluvilo v Jeruzalémě první poloviny I. stol. po Kr., a který ovlivnil jak Jospha Flavia, tak i Pavla. Možné však je i to, že oba procesy byly na sobě zcela nezávislé a mají pouze společný kořen, kterým je užití (co do významu i frekvence) obou slov v Septuagintě. 
1.2.4	Výskyt a významy v Novém zákoně
Náš průhled dějinami užití slov ko,poj a kopia,w v řeckých textech završíme nyní pohledem na jejich výskyty a významy v novozákonních textech.
V Novém zákoně se substantivum ko,poj vyskytuje celkem osmnáctkrát. Z toho 56 %, tedy většina výskytů, je v nepochybně Pavlových listech. Verbum kopia,w se v novozákonním textu vyskytuje celkem třiadvacetkrát s 39 % výskytů v nepochybně Pavlových listech. 
Přehled o absolutním i procentuálním rozložení výskytu slov ko,poj a kopia,w nejen v nepochybně Pavlových listech, ale i v dalších novozákonních textech, podává tabulka 1, která obsahuje i sumarizace pro jednotlivé skupiny novozákonních textů: pro nepochybně Pavlovy listy, pro ostatní listy pavlovské tradice (tj. pro ty, jejichž autoři se Pavlovým jménem v úvodu či závěru listu výslovně zaštiťují), pro ostatní novozákonní texty i pro celý Nový zákon.

Tabulka 1: Absolutní a procentuální výskyt ko,poj a kopia,w v NZ

Legenda: 1. sloupec obsahuje název novozákonní knihy nebo sumarizace (celk. u Pavla – celkem v nepochybně Pavlových listech, celk. ost. pavl. – celkem v ostatních listech pavlovské tradice, celk. všech 13 – celkem v obou předchozích, ostatní NZ – celkem v katolických listech a v Žid, celk. NZ bez 13 – celkem v Novém zákoně bez nepochybně Pavlových listů a ostatních listů pavlovské tradice, celk. NZ – sumarizace pro celý Nový zákon), 2. sloupec obsahuje celkový počet všech slov dané knihy, 3. výskyt substantiva ko,poj v absolutním počtu, 4. výskyt verba kopia,w v procentuálním vyjádření z počtu slov dané knihy, 5.a 6. totéž pro verbum , 7. a 8. totéž pro substantivum a verbum dohromady. 

Z provedené analýzy je možno vyvodit následující poznatky, které stojí za povšimnutí:
1.	Frekvence užití obou slov v nepochybně Pavlových listech (0,079 %) výrazně – více než dva a půl násobně – přesahuje průměr frekvence jejich výskytu v celém Novém zákoně (0,030 %). Přitom je však prakticky stejná jako frekvence výskytu v ostatních listech pavlovské tradice (0,072 %). Můžeme tedy vidět, že tato slova jsou mimořádným způsobem oblíbená nejen u Pavla, ale také u těch, kteří v jeho duchu a zaštítěni jeho jménem na něj navazují. Stejná frekvence výskytů těchto slov v obou skupinách textů by mohla dokonce posloužit jako dílčí argument posilující stanovisko těch, kteří připisují i další texty (mimo oněch sedmi nepochybných listů) přímo Pavlovi.
2.	Tento rozdíl mezi třinácti listy majícími vztah k Pavlovi (nepochybně Pavlovými listy a ostatními listy pavlovské tradice) a zbytkem novozákonních textů vynikne ještě markantněji, porovnáme-li procentuální výskyt těchto slov v těchto třinácti listech (0,077 %) a v ostatních čtrnácti knihách Nového zákona (0,015 %). Rozdíl je více než pětinásobný.
3.	Co se týče výskytu v jiných novozákonních textech, stojí za pozornost Skutky apoštolů. Z novozákonních textů, ve kterých se tyto výrazy vyskytují, mají sice procentuálně nejnižší výskyt (pouze jedenkrát se zde vyskytuje kopia,w, což je  0,005 % z celkového počtu slov Skutků), ale setkáváme se s ním právě v Pavlově přímé řeči v Sk 20,35. Tento poznatek může vrhnout nové světlo na posouzení, zda Pavlovy řeči zachycené autorem Skutků jsou skutečně v Pavlově duchu, či jde spíše o kompozice autora Skutků, a nakolik jsou slova apoštola Pavla ve Skutcích věrně zaznamenána. Výše uvedený poznatek nasvědčuje velké věrnosti zachycení Pavlových slov ve Sk 20,35.
4.	Relativní četnost obou výrazů uvedenou v přehledu je možno porovnat s jejich výskytem v Septuagintě. K frekvenci užití v Pavlových listech se blíží jen Sirachovec (0,070 %), Izaiáš (0,063 %), kniha Moudrosti (0,058 %), Job (0,052 %) a Žalmy (0,037 %). Ostatní knihy se v procentuální frekvenci liší od Pavlových listů již několikanásobně. Přitom Septuaginta je považována za soubor řeckých textů, ve kterých se výrazy ko,poj a kopia,w vyskytují s podstatně vyšší frekvencí, než v ostatních řeckých textech.
Výše uvedená statistická shrnutí nelze samozřejmě absolutizovat, ale přesto jednoznačně poukazují na mimořádný význam, který mají obě slova v Pavlových textech. Je patrné, že stejně velký význam mají pro Pavla i skutečnosti, která tato slova vyjadřují, tedy práce, námaha... 
Co se týče významu obou slov, Tichý uvádí následující základní české novozákonní významy těchto slov: pro substantivum ko,poj 1. námaha, úsilí, obtíž (ko,pon/ko,pouj pare,cein nenechat na pokoji, trápit obtěžovat), 2. práce služba; a pro verbum kopia,w 1. unavit se, vyčerpat se, 2. namáhat se, trápit se, pracovat (usilovně). 
U slov ko,poj a kopia,w je možné sestavit a analyzovat celkový přehled jejich významů u Pavla i v ostatních textech Nového zákona. Vzhledem k tomu, že užití obou slov je zejména v Pavlových listech mnohovrstvé, a to i v jejich použití na konkrétním místě v Pavlových textech, bude v tomto přehledu uvedeno v některých případech i více významových odstínů současně. Mimo to bude rozlišeno, který z významů může být považován v daném případě za jistý, a který je možno uvést jen s určitou dávkou pravděpodobnosti. Přehled významů substantiva ko,poj nabízí tabulka 2, slovesa kopia,w tabulka 3.
Do přehledu není zařazena textová varianta s ko,poj v Žid 6,10, která je doložena sice četnými, ale nekvalitními rukopisy, a která je již dle Harnackova názoru pravděpodobně závislá na 1 Sol 1,3. Význam ko,poj ve spojení tou/ ko,pou th/j avga,phj by proto bylo možno považovat do značné míry na obou místech za značně obdobný.
Významy v tabulkách jsou uspořádány v tom pořadí, jak souvisejí se specifickým Pavlovým užitím namáhavá práce pro evangelium. Vlevo jsou významy, které s tímto Pavlovým užitím souvisí nejméně, pak souvislost postupně narůstá.

Tabulka 2: Významy ko,poj v textu Nového zákona
	vazba
ko,pon
/ko,pouj 
pare,cein	práce,
námaha
obecně	namáhavá manuální práce	mimořá-dná námaha, dřina	námaha v souvis-losti s křes-ťanským životem	námaha související s životem apoštola	námaha pro evangelium	apoštolské působení (technický výraz,
implikuje námahu)	
1 Sol 1,3					ano		ano?		
1 Sol 2,9				ano					
1 Sol 3,5		ano?		ano?			ano		
Gal 6,17	ano								
1 Kor 3,8			ano?		ano?	ano	ano	ano?	
1 Kor 15,58
58					ano?	ano?	ano	ano?	
2 Kor 6,5			ano?	ano		ano	ano		
2 Kor 10,15		ano?		ano?			ano?		
2 Kor 11,23			ano?				ano		
2 Kor 11,27				ano					
2 Sol 3,8				ano					
Mt 26,10	ano								
Mk 14,6	ano								
Lk 11,7	ano								
Lk 18,5	ano								
Jan 4,38			ano				ano		
Zj 2,2				ano			ano?		
Zj 14,13		ano							
součet jistých:	5	1	1	5	1	2	6		
součet prav-děpodobných:		2	3	2	2	1	3	2	
Tabulka 3: Významy kopia,w v textu Nového zákona
	pracovat,
obecně	manuálně pracovat	unavit se	dřít se (pracovat velmi namáhavě)	námaha v souvis-losti s křes-ťanským životem	namáhat se v souvis-losti s životem apoštola	namáhat se pro evangelium	apoštolsky působit (technický výraz,
implikuje námahu)	
1 Sol 5,12							ano?	ano?	
Gal 4,11	ano?			ano?		ano?	ano	ano?	
Flp 2,16	ano?			ano?		ano?	ano		
1 Kor 4,12		ano							
1 Kor 15,10		ano?			ano?	ano	ano	ano?	
1 Kor 16,16							ano?	ano?	
Řím 16,6							ano		
Řím 16,12							ano		
Řím 16,12							ano		
Ef 4,28		ano							
Kol 1,29	ano?			ano?					
1 Tim 4,10				ano?	ano	ano	ano		
1 Tim 5,17							ano?	ano?	
2 Tim 2,6		ano					ano		
Mt 6,28	ano?	ano		ano?					
Mt 11,28	ano?	ano?		ano					
Lk 5,5		ano?		ano					
Lk 12,27	ano?	ano?		ano					
Jan 4,6			ano						
Jan 4,38		ano					ano		
Jan 4,38		ano					ano		
Sk 20,35		ano							
Zj 2,3			ano						
součet jistých:		7	2	3	1	2	9		
součet prav-
děpodobých:	6	4		5	1	2	4	5	

I když začlenění jednotlivých výrazů k významovým odstínům není vždy zcela jednoznačné a v některých případech by mohlo být považováno za sporné, je z tabulek na první pohled patrné, že použití slov ve významu práce pro evangelium je vlastní především Pavlovi. V některých případech je možné, ale v žádném případě zcela jisté, že jde dokonce o technické označení určité, i když zřejmě nikoliv zcela konkrétní skupiny lidí, která pro evangelium a pro církevní obec pracuje. Že jde o určitou, ale nikoliv konkrétní skupinu lidí znamená: je možno určit, které vlastnosti a činnosti přináležejí této skupině lidí, ale nelze určit, kteří lidé do ní konkrétně patří, spíše jen to, kdo více a kdo méně. V ostatních listech pavlovské tradice se ve významu práce pro evangelium vyskytuje kopia,w ještě v 1 Tim 4,10, 1 Tim 5,17 a 2 Tim 2,6. V 1 Tim 5,17 nelze vyloučit možnost, že jde o technický výraz pro určitou skupinu, podobně jako je to do značné míry pravděpodobné v nepochybně Pavlových listech. S výrazem ko,poj i kopia,w ve významu práce pro evangelium se setkáváme také v Janově evangeliu. Primárně zde sice představuje manuální práci rolníka, který seje a sklízí, tato činnost je však metaforou práce pro evangelium. Podobně je tomu i v 2 Tim 2,6. I ve Zj 2,2 by ko,poj mohl představovat použití s významem práce pro evangelium. V ostatních knihách Nového zákona se s významem práce pro evangelium u těchto výrazů nesetkáváme – mají zde pouze významy, se kterými jsme se mohli setkat již v Septuagintě.
Slova ko,poj/kopia,w a také skutečnosti, které vyjadřují, tak dostávají zvláštní teologický význam (práce v Pánu), a někteří těmto slovům přisuzují i zvláštní technický význam v prvotní církvi (kopiw/ntej - jako označení těch, kteří pracovali v církvi a pro církev), který však není, dle mého názoru, možno považovat za jistý. Nejvýše ho můžeme označit za pravděpodobný, i když např. Harnack ho za jistý považuje.
V každém případě je patrné, že ko,poj/kopia,w dostává v Novém zákoně minimálně nový významový odstín: práce na Božím díle, apoštolská činnost, práce pro církevní obec. Podle Haucka Pavel použití těchto slov v uvedených významech rozšířil a ve stejném smyslu v závislosti na Pavlovi ho používají i pastorální listy (1 Tim 4,10; 1 Tim 5,17) a také (dle Haucka) Janovo evangelium (Jan 4,38), kde se v uvedeném významu vyskytuje ko,poj/kopia,w hned třikrát. 
Oproti tomu Spicq naznačuje nový přístup, který text Jan 4,38 evgw. avpe,steila u`ma/j qeri,zein o] ouvc u`mei/j kekopia,kate\  a;lloi kekopia,kasin kai. u`mei/jeivj to.n ko,pon auvtw/n eivselhlu,qate ze závislosti na Pavlovi vyjímá, a předpokládá, že vliv je pravděpodobně opačný. Obhajuje velké stáří textu obsaženého v Jan 4,38 a říká, že právě toto místo se zdá být počátkem pavlovské identifikace slova ko,poj s apoštolskou službou. Je-li tomu tak, pak, jak říká Spicq: ,Sám Ježíš je ten, kdo definoval apoštolskou službu jako ko,poj: bolestnou, těžkou práci.‘ Otázkou vzájemné závislosti mezi Janovým evangeliem a Pavlovými listy se budeme ještě zabývat.
Exkurz 1: Skupina kopiw/ntej dle 1 Sol 5,12 a 1 Kor 16,16 
Kdo jsou to kopiw/ntej, se kterými se setkáváme v Pavlových listech? Jde o přesně vymezenou skupinu? Kdo do ní patří? Je to technický termín, mající přesný význam? Na tyto otázky se nyní pokusíme alespoň částečně odpovědět, i když naše odpověď místo jednoznačných a definitivních řešení poskytne spíše představu o složitosti a otevřenosti dané problematiky. 
Nejprve se v naší analýze, která má napomoci porozumění obtížnosti přesného vymezení skupiny kopiw/ntej, která je zmiňována v Pavlových listech, zaměříme na text 1 Sol 5,12:
VErwtw/men de. u`ma/j( avdelfoi,( eivde,nai tou.j kopiw/ntaj evn u`mi/n kai. proi?stame,nouj u`mw/n evn kuri,w| kai. nouqetou/ntaj u`ma/j
Žádáme vás, bratří, abyste uznávali ty, kteří mezi vámi pracují, jsou vašimi představenými v Kristu a napomínají vás.
Potom, co Pavel v listě probral teologické problémy, přechází v 1 Sol 5,12 k tématům dotýkajícím se života křesťanské obce, k závěrečným napomenutím. Je otázkou, nakolik jsou tato napomenutí vázána na konkrétní situaci, či jsou spíše všeobecná.
Uvození pomocí slovesa evrwtw/men (prosíme, žádáme) se vyskytuje již v 1 Sol 4,1: evrwtw/men u`ma/j kai. parakalou/men (prosíme vás a napomínáme). Zde je toto uvození jakoby rozloženo – slovy parakalou/men de. u`ma/j začíná oddíl 1 Sol 5,14-22, který je takto i syntakticky odlišen od 1 Sol 5,12 n. Verš 1 Sol 5,12 je nejen stylisticky, ale i myšlenkově pevně svázán s následujícím veršem, který ve své první části tento verš parafrázuje a v něm obsažené napomenutí zdůvodňuje: ,Velmi si jich važte a milujte je pro jejich dílo (dia. to. e;rgon auvtw/n).‘ (1 Sol 5,13 a). 
Slovo kopiw/ntaj se nachází ve skupině tří participií (společně s proi?stame,nouj a nouqetou/ntaj), která jsou členem (tou,j) před prvním z nich spojena do jednoho celku, a tvoří předmět předcházejícího infinitivu eivde,nai (uznávat, ctít). Ke každému participiu z této trojice se váže příslovečné určení, nebo předmět (evn u`mi/n, u`mw/n, u`ma/j) a prostřední z nich je rozvito ještě pomocí dalšího příslovečného určení evn kuri,w| (v Pánu). I když gramatická stavba verše je jednoznačná, při interpretaci verše narážíme na obtížně řešitelnou otázku: vztah prvního participia kopiw/ntaj k dalším dvěma participiím. Různé možnosti vzájemné souvislosti graficky znázorňuje schéma 2.

Schéma 2: Varianty významových vztahů v 1 Sol 5,12

Varianta A (tři samostatné	    Varianta B (kopiw/ntaj  		Varianta C		  skupiny nebo činnosti):	    jako souhrnné označení):		(dvě skupiny):				 

   kopiw/ntaj			   kopiw/ntaj			 kopiw/ntaj

II

+

+

   proi?stame,nouj			   proi?stame,nouj		 proi?stame,nouj    

+

+

II

   nouqetou/ntaj			   nouqetou/ntaj		 nouqetou/ntaj

Není pochyb o tom, že kopiw/ntaj i zde znamená “pracující pro církevní obec”. Tato práce je zdrojem úcty a autority. Není však možno rozhodnout, zda se jedná o speciální technický termín užívaný Pavlem, či dokonce o označení určité skupiny. Otázkou rovněž zůstává, zda jde o souhrnný termín, který zahrnuje následujícími dvěma participii upřesněné činnosti (stát v čele a napomínat, a případně další, které nejsou konkrétně zmíněny) jak to naznačuje varianta B v schématu 2, nebo zda všechna tři participia vyjadřují samostatné činnosti (viz varianta A). Názory jednotlivých autorů na tuto otázku se liší. Vzhledem k tomu, že první participium je spíše obecnějšího významu, že jako jediné má člen, a také s ohledem na 1 Sol 5,13, který tvoří s tímto veršem jeden celek, a mluví všeobecně o činnosti jako důvodu úcty a lásky, je pravděpodobné, že první člen z trojice participií je spíše všeobecnějšího rázu a zahrnuje v sobě oba následující. Pro úplnost zbývá dodat, že existuje ještě třetí vztah, který by byl možný, zvláště pokud nechápeme první participium jako ustálený výraz pro ty, kteří mají vedoucí funkci pro svou práci pro společenství (zobrazuje ho varianta C).

Participium kopiw/ntej vážící se ke více lidem je také v textu 1 Kor 16,16:
i[na kai. u`mei/j u`pota,sshsqe toi/j toiou,toij kai. panti. tw/| sunergou/nti kai. kopiw/nti) 
I vy se ochotně podřizujte takovým lidem a každému, kdo pracuje na společném díle.
Verš 1 Kor 16,16 je součástí závěru listu s pokyny, povzbuzeními a napomenutím (1 Kor 16,1-18). Na něj navazují závěrečné pozdravy (1 Kor 16,19-24). 1 Kor 16,16 se váže zejména k bezprostředně předcházejícímu verši, ve kterém je řeč o Štěpánově rodině. Mimo to, že ,první z celé Achaje uvěřili‘ (evsti.n avparch. th/j VAcai<aj), se také ,dali se do služby bratřím (doslova svatým)‘ (eivj diakoni,an toi/j a`gi,oij e;taxan e`autou,j). Ve verši 1 Kor 16,16 jsou nazváni sunergou/ntej a kopiw/ntej. Toto označení a postoj k nim, je rozšířen i na další. Skupina označená kopiw/ntej je tu tedy definována jako ti, kteří se podobají ve své činnosti Štěpánově rodině. Tato činnost má být, dle Pavla, zdrojem určité, pravděpodobně neformální, autority. Neformálnost této autority je dána pravděpodobným neformálním vymezením skupiny kopiw/ntej. Tento výraz není nikdy použit v řadě s dalšími označeními, které specifikují určitou pozici v církevní obci (jako např. prorok), a nevyskytuje se ani jako souhrnné označení konkrétních pozic. Podobně ani nic nenasvědčuje tomu, že by označení sunergou/ntej bylo nějakou funkcí. Jde nikoliv o funkci, ale s největší pravděpodobností o funkční označení, tedy o popis toho, čemu se daná osoba věnuje. Toto označení kopiw/ntej, jak naznačuje srovnání s výskytem sunergou/ntej, bylo však s velkou pravděpodobností určitým ustáleným (byť ne přesně vymezeným) technickým označením pro ty, kteří pracují pro církevní obec. Nicméně je třeba podotknout, že rozhodnutí, kam přesně zasadit výraz kopiw/ntej na široké škále mezi oběma póly (tedy mezi volným označením činnosti podobně jako sunergou/ntej a přesným významem náležitosti k určité vedoucí skupině), je zde velmi obtížné. Otázku je možno řešit spíše negativně; téměř s jistotou je množné vyloučit krajní body – extrémy: kopiw/ntej v Pavlových listech znamená jistě více, než jen to, co by naznačoval běžný lexikální význam slova, nejde však o formální úřad, který by vykonávaly přesně určené osoby.
1.3	Slova významově související s ko,poj
V řeckých textech se vyskytují další dvě slova, která jsou ko,poj významově velmi blízká: mo,cqoj a po,noj. V klasické řečtině měla tato tři slova podle Thayera následující významové odstíny: po,noj zvýrazňuje úsilí, výkon (činnost vyžadující sílu), ko,poj zdůrazňuje únavu, mo,cqoj strádání a nesnáze a má často poetický přídech. 
V novozákonním užití je mo,cqoj často považováno za synonymum významově totožné s ko,poj. Vyskytuje se jen třikrát, vždy v bezprostřední souvislosti s ko,poj. Dokonce je možno na tato slova pohlížet jako na určité ustálené rčení (ko,poj kai. mo,cqoj), přičemž 1 Sol 2,9 netvoří výjimku, ale je spíše rozvinutím základní vazby. Tuto tezi podporuje i ustálené pořadí obou slov ve všech třech případech výskytu v novozákonních textech. Podobnou ustálenou dvojici tvoří v textu Septuaginty ko,poj kai. po,noj.
I když i po,noj je považováno za synonymum ko,poj, a někdy se, zvláště v Septuagintě, významově pravděpodobně zcela kryje nejen s ko,poj, ale i s mo,cqoj, přesto je u něj doložitelná, jak již bylo výše uvedeno, určitá významová specifičnost podtrhující výkon a sílu, a to zvláště v klasických textech. Již u Homera je toto slovo asociováno s činností bojovníka ve válce, později je spojováno i s usilovnou prací řemeslníků, a zejména se dle Haucka výslovně vztahuje k heroickému zápasu antických hrdinů, zvláště k Heraklovi, a je také oblíbeným slovem stoiků. 
Pávě s ohledem na výše uvedená profánní užití slova po,noj, se Pavel možná záměrně vyhýbá jeho používání. V jeho nepochybně autentických listech se toto slovo totiž vůbec nevyskytuje (v Novém zákoně je jen čtyřikrát – Kol 4,13; Zj 16,10 n. a Zj 21,4). 
Použití slova po,noj v duchu profánního řeckého užití se naopak, když mluví o Pavlovi a jeho námahách a utrpení, nevyhýbá Clemens římský, píšící na sklonku I. stol. po Kr.
V řečtině je možno najít ještě další výrazy, které významově souvisí s ko,poj. Jedním z nich je a=qloj, které vyjadřuje zejména se slávou spojenou námahu a namáhavou činnost atletů a vojáků. 
Prakticky zcela neutrální význam má slovo e;rgon/e;rga, které nezohledňuje žádný aspekt činnosti (námahu, výkon, únavu, vypětí) a váže se všeobecně k téměř veškeré lidské činnosti.

2	Práce a námaha v pohledu starověku
2.1	Práce a námaha v řecko-římském prostředí
V kontrastu s biblickým pohledem na práci, mnozí autoři zastávají generalizující názor, že pro Řeky byla práce méněcennou činností, vhodnou pouze pro otroky. Není samozřejmě pochyb, že řecko-římská kultura si ve srovnání s judaismem vážila práce již na první pohled výrazně méně, ale v tuto chvíli nám nejde jen o zevšeobecněná a zjednodušená tvrzení, ale o hlubší rozbor celé problematiky. A právě hlubší analýza ukazuje, že pohled na práci a námahu nebyl ani v řecko-římském prostředí zcela uniformě negativní, tak jako se později při podrobném rozboru postoje k práci v judaismu ukáže, že ani v židovském prostředí nebyla pravděpodobně práce hodnocena vždy a všemi jen jednoznačně pozitivně.
2.1.1	Převažující negativní pohledy
Hned na začátku našich úvah o hodnotě práce v řecko-římské kultuře je třeba vzít velmi vážně upozornění von Reden, že ,…náš moderní pojem práce ve smyslu společensky uznávané tvorby hodnot, činnosti zaměřené na určitý objekt, není pro antiku použitelný.  Ve společnosti, ve které v hospodářství převládaly vztahy založené na podřízenosti (Subsistenzwirtschaft), nebyla zejména zemědělská činnost vnímána jako tvorba hodnot, ale jako činnost, jejímž účelem je zajistit život. Dostávala se tak do souvislosti s dalšími činnostmi, na kterých závisí život (lebenssichernde Strategien), jako je zbožnost, morálnost a předávání života dalším generacím.‘ Tato skutečnost prakticky vylučuje, abychom v kontextu řecko-římské kultury mluvili o hodnotě práce. Spíše můžeme mluvit o jejím hodnocení a o postoji k ní.
O všeobecném opovržení prací (a zejména manuální prací) nemůžeme rozhodně mluvit, a to i přes to, že některé tvrdé výroky zvláště u Platona (o řemeslu a s ním spojeným získáváním bohatství používá Platon slova ,opovrženíhodná sprostota‘), ale i u Aristotela nebo Cicera by tento odmítavý postoj k práci naznačovaly – podobně jako ho vyjadřuje i svobodný občan Eutherus, který považuje v rozhovoru se Sokratem práci za poslední možnost, jak získat obživu. Potom, co vyloučil všechny ostatní možnosti jako v danou chvíli nepřicházející v úvahu, mu zůstávají jen dvě krajní řešení: pracovat nebo žebrat.
Tyto texty mají samozřejmě značnou váhu a zrcadlí pohled, který byl nepochybně silně rozšířen, a v klasické době řecké kultury byl zcela jistě naprosto dominantní. Kořeny tohoto negativního přístupu k práci můžeme hledat v řecké kultuře někdy VII. stol. před Kr. Tehdy dochází ke změně pohledu na práci v důsledku rozpadu patriarchálního uspořádání společnosti a demokratizace společnosti. Tyto faktory podpořily individualismus a způsobily, že politicky rovnoprávní občané těžce nesli hospodářskou závislost na svých spoluobčanech, pro které pracovali. Tím byl položen základ ani ne tak pro samotné odmítání manuální práce, jako spíše pro odmítnutí přetrvávajícího služebného závislého postavení, které mohlo být snadno srovnáváno s otroctvím. Ideálem antického občana se stal vlastník půdy, kterého renta z vlastního majetku ušetřila jakékoliv manuální práce, a umožnila mu naplno se věnovat soustavné veřejné politické činnosti.
Sám silný rozvoj otroctví, zejména od V. stol. před Kr., podpořil tento negativní přístup k manuální práci. Právě existence a velké rozšíření otroctví silně ovlivnilo i pohled na hodnotu práce. To že velkou část prací vykonávali otroci, vedlo ke srovnávání manuálně pracujícího s otrokem, a to s otrokem velmi nízké kategorie, neboť nejdražší otroci manuálně nepracovali, ale věnovali se jiným činnostem. Díky rozšíření otrocké práce byl upevněn a ještě posílen antický pohled, který se spíše než hodnotou práce zabýval hodnotou pracovní síly. 
Podobný vývoj je možno pozorovat i v Římě, i když zde odmítavý postoj k manuální práci nebyl tak vyostřený jako v Aténách.
K vlivům, které působily na značně rozšířené negativní vnímání práce, můžeme přičíst skutečnost, že práce byla v době antiky převážně jednotvárnou a monotónní činností. I pracovní doba byla mimořádně dlouhá.
O tom, že práce byla spojována s nepříjemným, namáhavým, dokonce bolestným prožitkem svědčí i významové odstíny většiny řeckých slov, které se pro ni v řečtině používaly, nebo které se k ní bezprostředně vázaly. Takový přídech mají, jak jsme již ukázali, slova ko,poj, po,noj i mo,cqoj. Pouze e;rgon lze chápat jako neutrální výraz, charakterizující činnost bez emocionálního přídechu nebo snad dokonce, alespoň někdy, s určitým akcentem na potěšení plynoucí z práce – nikoli však manuální a namáhavé. Podobnou etymologickou souvislost s námahou můžeme odhalit i u latinského slova pro práci “labor” – pocházející snad od “labare” – zmítat se, potácet se pod tíhou. Naopak “opus” a “industria” lze považovat, podobně jako řecké e;rgon za neutrální výrazy, které v sobě neobsahují nic negativního.
2.1.2	Náznaky pozitivního pohledu
Všechny výše uvedené skutečnosti se zdají potvrzovat všeobecně rozšířené mínění o zásadním odmítání práce v antické společnosti. Přesto můžeme najít i hlasy, které uvnitř antické společnosti takovéto postoje kritizovaly, nebo alespoň zpochybňovaly. Jde o hlasy, které nejsou sice příliš četné, ale o to jsou významnější. Bez jejich znalosti by byl náš pohled na postoj k práci a námaze v antické společnosti příliš schématický a plochý.
Hlasy, které pozitivně hodnotí práci – a to i manuální – navazují (ať již vědomě, či nevědomě) na jedny z nejstarších literárních textů z doby počátků řecké literatury, na Hesiodovo dílo (zejména na jeho Opera et dies – e;rga kai. h`me,rai) pocházející z doby někdy kolem roku 700 před Kr. V něm vyjadřuje Hesiodus tzv. pracovní ethos, který je možno shrnout do slov: ,poctivá práce je základem a smyslem života‘. 
Jedním z těch, kteří v klasickém období řeckých dějin otevřeně kritizovali ideál rentiéra, jehož příjem neplyne z jeho práce, ale jen z jeho majetku a postavení, byl Sokrates. V rozhovoru se ptá jistého Aristarcha (a s ním i svých ostatních spoluobčanů): ,…jen proto, že jsou urození a tví příbuzní, myslíš si že nemusí nic dělat, a jen jíst a spát? Myslíš, že ostatní vznešení lidé, kteří žijí tímto způsobem jsou lepší a šťastnější než ti, kteří jsou užitečně zaměstnáni prací, které rozumějí? Nebo máš snad zkušenost, že nečinnost a bezstarostnost pomáhá člověku naučit se to, co potřebuje znát a pamatovat si, co se učí, aby byl sám zdravý a silný, a aby získal věci, které jsou praktické, a že řemeslo a pečlivost jsou neužitečné věci?‘ Až překvapivě mohou znít další Sokratova slova týkající se práce, přičemž ze souvislosti je patrné, že jde o manuální práce vykonávané vznešenými svobodnými ženami: ,…a práce, které člověk rozumí, je vždy konána s největší lehkostí, rychlostí, hrdostí a potěšením. A proto neváhej nabídnout jim práci, která přinese užitek tobě i jim, a věřím, že uvítají tvou nabídku.‘ Vyzdvihuje tak hodnotu a dokonce i určitou přitažlivost manuální práce, která je konána s odborností. Sokratovo povzbuzení přitom neupadá do jednostranného vyzdvihování manuální práce, ale velmi vyváženě v bajce o hlídacím psu připomíná i význam těch, kteří sice společně s ostatními manuálně nepracují, ale vytvářejí podmínky pro jejich bezpečnou a spokojenou práci.
Dokonce i u Aristotela, jehož některé výpovědi vyznívají v neprospěch kladného hodnocení manuální práce, můžeme najít slova, která práci rukou vysoce hodnotí a dokonce tvrdí, že právě takoví lidé jsou ctěni: ,Vážíme si těch, kteří nežijí na úkor druhých, těch lidí, kteří žijí ze své vlastní námahy, a mezi nimi rolníků, a mimo všech dalších, těch, kteří pracují svýma vlastníma rukama.‘
Tyto postoje význačných osobností připravovaly půdu pro postupnou změnu náhledu na práci a námahu v době helénismu. Razily cestu, která Řekům ve velkých helénistických říších poslední třetiny prvního tisíciletí před Kristem nabízela ve výkonu řemesel a provozování obchodu náhradu za jejich dosavadní politickou činnost. Avšak radikálně pozitivní hodnocení práce, nejen jako nutného zla, ale jako skutečné hodnoty, mělo na základy připravené židovstvím postavit teprve křesťanství. Je pozoruhodné, že se tak dělo v době, kdy v důsledku poklesu přísunu nových otroků začínala i v řecko-římském prostředí “cena lidské síly” postupně opět stoupat. Z tohoto hlediska můžeme tvrdit, že křesťanství se svým radikálně pozitivním pohledem na lidskou práci vstupuje do antického světa právě v okamžiku, kdy vrcholí jeho připravenost na přijetí křesťanského pohledu na hodnotu práce po stránce jak filosofické, tak ekonomické, ale i náboženské.
2.2	Práce a námaha ve Starém zákoně a v prostředí judaismu
Tak jako pohled na práci a námahu v antickém řecko-římském prostředí není zcela uniformní a můžeme v něm rozlišit někdy až protikladné směry, není uniformní ani pohled na práci a námahu v prostředí starověkého židovství.
Tak jako to bylo možné v řecko-římském prostředí, můžeme i v judaismu rozpoznat určitý hlavní proud. Na rozdíl od řecko-římského prostředí je zde práce vnímána značně kladně. Ale ani toto tvrzení nelze bezvýhradně generalizovat, jako by nebylo vhodné zcela zevšeobecnit tvrzení, že v řeckém a římském kulturním prostředí byl k práci přezíravý přístup. V tomto oddíle nám půjde o hlubší rozbor jednotlivých dílčích pohledů, jejich příčin a souvislostí tak, aby před námi vyvstal co nejplastičtější obraz hodnocení významu práce a námahy uvnitř starověkého judaismu. Tak poznáme kořeny, ze kterých vyrůstá křesťanský přístup k posuzování hodnoty práce a námahy, a které ovlivňovaly i samotného apoštola Pavla, nakolik byl formován a studoval v prostředí farizejského směru židovství I. stol. po Kr. 
2.2.1	Pozitivní biblické vnímání práce
Pojem práce a dílo má v Bibli velmi široký rozsah. Sahá od stvořitelského díla Božího až po namáhavou práci otroka. 
Tomu odpovídá i velmi široká paleta hebrejských výrazů, které Bible používá pro práci. Bonora jich ve svém rozsáhlém výčtu uvádí celkem jedenáct, dohromady se jich podařilo najít dokonce dvanáct. Je patrné, že škála výrazů vážících se ve starozákonní hebrejštině k práci má jeden aspekt shodný s výrazy, které se používají pro práci v řečtině a latině – ve všech třech jazycích (a zejména v řečtině a hebrejštině) výrazy související s prací často také souvisí se službou, námahu, lopocením se. Přesto je, jak bylo poznamenáno výše, hodnocení práce v židovském starověkém prostředí výrazně odlišné od postoje řecko-římského.
Všechny předcházející výrazy se váží k lidské práci. V tomto pojednání však vyjdeme nejdříve z popisu a hodnocení práce jako Boží činnosti, protože je klíčem k porozumění i mnohým dalším přístupům k práci v rámci starozákonních textů. S určitou dávkou zjednodušení můžeme totiž tvrdit, že tak jako postoj k práci v řecké kultuře byl dán skutečností, že na vrcholu klasické doby pracovali v Aténách především otroci, tak v starozákonním pohledu je pro postoj k práci rozhodující, že ten, který pracuje, je v prvé řadě od samého počátku sám Bůh.
2.2.1.1	Boží činnost
Boží činnost, práce, je stvořitelská činnost. Jí se Bůh odlišuje ode všech ostatních. To, co dělá Bůh, nemůže konat nejen žádný člověk, ale také žádný z bohů: ,… není ti rovného mezi bohy a tvým činům se nic nevyrovná.‘ (Ž 86,8).
Boží dílo je známé a universální. O ,díle jeho rukou‘ hovoří obloha (Ž 19,2), která je s měsícem i hvězdami ,dílem jeho prstů‘ (Ž 8,4). Božím dílem je jak celek (nebe a země – Gn 1,1; Gn 2,4), tak i všechny jednotlivosti a zvláště člověk (Gn 1,26 n.; Gn 2,7). Nejen první člověk, ale všechny národy jsou zcela samozřejmě chápány jako jeho dílo (Ž 86,9). Přitom Izrael je zvláštním způsobem dílem Božích rukou díky spásným Božím činům a Božímu vyvolení (Iz 45 nn.).
Boží dílo, jeho stvořitelská činnost je často popisována velmi antropomorficky. Jako příklad může posloužit jahvistické vylíčení stvoření v Gn 2,4-8, ve kterém Bůh vykonává práci zahradníka (Gn 2,8), a když tvoří člověka, podobá se v první fázi svého díla řemeslníkovi pracujícímu s hlínou jako výchozím materiálem (Gn 2,7). 
Někdy jde spíše o nedokonalý způsob lidského vyjadřování, jindy o záměrnou metaforu, jako je tomu v deuteroizaiášově textu přirovnávajícím Boha a člověka k hrnčíři a hliněnému střepu (Iz 45,9). Později se biblická mluva od tohoto antropomorfního způsobu mluvy o Bohu z větší části oprošťuje, jak o tom svědčí text kněžského kodexu, dle kterého Bůh tvoří a povolává vše k bytí svým slovem a svou vůlí (srov. zejména Gn 1,3). Přitom ale ani zde není na práci pohlíženo jako na něco ponižujícího a nedůstojného.
2.2.1.2	Lidská práce
Nakolik je lidská činnost v pojetí Bible odrazem činnosti Boží, představuje důležitou otázku, kterou různí autoři zodpovídají různě. 
Jedni se domnívají, že ano, a v lidské práci spatřují jednu z forem, ve které se projevuje, že člověk je stvořen k Božímu obrazu (Gn 1,26). Podobá se tak svému Stvořiteli, který je rovněž činný. 
Jiní naopak zdůrazňují naprostou odlišnost činnosti Boží od činnosti lidské. Práce jako účast člověka na tvůrčím Božím díle, nepřichází podle jejich názoru v pojetí Bible v úvahu.
Oba pohledy nejsou navzájem nesmiřitelné. Dokonce se doplňují. Můžeme je tedy považovat ne za protikladné, ale za komplementární. Teprve jejich kombinací dostáváme správný pohled na lidskou práci a její vztah k tvůrčí a stvořitelské činnosti Boží, který vystihuje podstatu biblického starozákonního poselství týkajícího se práce. Klíč k porozumění můžeme najít právě ve skutečnosti, že člověk je stvořen k Božímu obrazu. Člověk je Božím obrazem, podobá se Bohu, ale Bůh není jako člověk – zůstává zachována radikální odlišnost Boha od člověka. Proto také je na jedné straně lidská práce obrazem Boží činnosti (a podobně je člověk obrazem Boha i když odpočívá). Bonora říká: ,Člověk je tedy, podobně jako jeho Bůh, bytostí, která pracuje a odpočívá. Tímto způsobem jak práce, tak odpočinek vstupují do Božího obrazu.‘ Na druhé straně je však to, co koná Bůh nesouměřitelné (srov. např. Žl 147,4 n.) s tím, čeho je schopen člověk, jak to vyjadřuje i zvláštní, pouze pro Boží tvůrčí činnost používané sloveso arB. Skutečnost, že pracuje, pozvedá člověka směrem k Bohu, aniž by snižovala nebo umenšovala transcendenci Boha i jeho činnosti. Ta zůstává nezměrnou a o to víc znamená pro člověka, může-li se Bohu v jeho činnosti podobat. Vzniká tak jakási smyčka stupňující velikost člověka, která je graficky vyobrazena na schématu 3.

Schéma 3: Velikost pracujícího člověka odvozená od velikosti Boží činnosti

						   Bůh
1) člověk pracuje a po-							        2) velikost Boží čin-
    dobá se tak Bohu							            nosti tím není nijak
									            umenšena – zůstá-
3) s vyniknutím Boží 							            vá zachována veli-
    činnosti dále vyniká 				 člověk 			            kost Boha, tvůrce 
    (pracující) člověk, který se 					            	            (ještě vyniká)
    v činnosti Bohu podobá

Páce je tedy jedním z elementů, které připodobňují člověka k Bohu. Je navíc Božím ustanovením – nemá svůj původ v hříchu, jak si mnoho lidí myslí. Už před hříchem totiž ,Hospodin Bůh postavil člověka do zahrady v Edenu, aby ji obdělával a střežil.‘ (Gn 2,15). Lidská práce rozvíjí stvoření a tak naplňuje Boží vůli. 
Výše uvedené skutečnosti se odrážejí na atmosféře, ve které se profilují kladné postoje vůči práci v prostředí Izraele a judaismu. Dokonce králové nepovažují práci za něco, co by bylo pod jejich důstojnost (1 Sam 11,5). Bible si cení dobře udělané práce, zdatnosti a horlivosti pracujícího rolníka, kováře a hrnčíře (Sir 38,26.28.30) a vyjadřuje se velmi obdivuhodně o zdařilých uměleckých výtvorech jako je Šalomounův palác (1 Král 7,1-12), jeho trůn (1 Král 10,20), a hlavně Hospodinův chrám (1 Král 6; 1 Král 7,13-50). Bible nemá sice slitování s výrobci model, ale přesto uznává jejich zručnost (Iz 40,19 n.; Iz 41,6 n.), a rozhořčuje se nad takovým ve prospěch nicoty zmařeným úsilím. 
Mudroslovné knihy Starého zákona chválí píli (Př 6,6) a naopak velmi příkře kárají nečinnost: ,Lenoch se podobá pokálenému kamenu, každý si odplivne nad jeho odporností. Lenoch se podobá hromádce hnoje, každý, kdo jej zvedne, otřepe si ruku.‘ (Sir 22,1 n.). Často je ale lenost kritizována ne z teologických, ale z ryze přirozených důvodů: lenoch nemá co jíst (Př 13,4), hrozí mu smrt hladem (Př 21,25). Hlad je nejúčinnější pobídkou k práci (Př 16,26).
Tím se dostáváme k další důležité skutečnosti charakteristické pro starozákonní myšlení: nejen lenost je více kritizována z pohledu přirozeného než teologického, ale ze stejného pohledu je často vyzvedána i hodnota práce. Teologický význam práce ustupuje do pozadí a do popředí se dostává její přirozený význam. Surgy a Guillet říkají: ,…úcta k práci pramení z pevného přesvědčení o významu práce pro společnost…‘ Sirachovec říká o řemeslnících: ,Bez nich není možné vybudovat město…‘ (Sir 38,32). Bible je si také plně vědoma, že i hnacím motorem lidské práce jsou často zcela přirozené a nikoli teologické důvody (mořeplavba je výsledkem touhy po výdělku – Mdr 14,2).
I když toto praktické zdůvodnění práce je v biblickém textu poměrně časté, nijak neumenšuje její teologický význam. A jak si všímá Bonora, práce je od počátku spojena pro člověka nikoliv s pouhým příkazem, ale s požehnáním. Bůh totiž v souvislosti s prací nedává na samém počátku člověku příkaz nebo ustanovení, ale dává mu požehnání: ,A Bůh jim požehnal a řekl jim: Ploďte a množte se a naplňte zemi. Podmaňte ji a panujte nad mořskými rybami, nad nebeským ptactvem, nade vším živým, co se na zemi hýbe.‘ (Gn 1,28).
2.2.1.3	Námaha a další negativa spojená s lidskou prací
S prací je spojena námaha. To je základní zkušenost každého, kdo někdy alespoň trochu intenzivně pracoval. Je samozřejmé, že i Bible si této skutečnosti všímá. Vysvětluje ji hříchem. Hřích velmi záhy, na počátku lidských dějin zasahuje lidstvo (Gn 3). A protože práce je v biblickém pojetí základním prvkem lidské existence, je hříchem bezprostředně zasažena (Gn 3,19). Podobně je hříchem zasažena i jiná další základní skutečnost, která neodmyslitelně patří k pozemské formě lidské existence – předávání života (Gn 3,16). 
Pozitivní vztah k práci se tím však nemění: Zlořečení, které je s hříchem spojeno, se však neváže k práci jako takové, proklet je had, ale práce sama prokleta není (Gn 3,14). Surgy a Guillet vysvětlují zachování kladného vztahu k práci pomocí analogie s předáváním života, které je rovněž prvním hříchem zasaženo: ,Boží zlořečení se netýká práce jako takové, stejně jako není jeho předmětem přivádění dětí na svět. Ale jako porod je bolestným vítězstvím života nad smrtí, tak je i lidská každodenní lopota při práci výkonem moci nad stvořením, kterou Bůh člověku svěřil.‘
S namáhavou lidskou prací se v důsledku jejího zasažení lidským hříchem váží i další negativní skutečnosti. Je s ní často spojeno vykořisťování a nespravedlivé ožebračování toho, kdo pracuje. Plody práce jsou v důsledku lidského sobectví a zvůle nespravedlivě odnímány těm, kteří by je potřebovali a slouží luxusu jiných (Am 5,11). Tímto zlem, které není obsaženo v práci jako takové, ale v nespravedlnosti, která je v člověku, může být zasažen jednotlivec, když je nucen pracovat zadarmo a nedává se mu jeho výdělek (Dt 24,15; Jer 22,13), mzda, kterou si s ním zaměstnavatel smluvil, jak je tomu i ve vypravování o Jákobově službě u Lábana (Gn 31,7 nn.). Nespravedlností, která se váže k práci, mohou být zasaženy i celé národy. Práce může být nástrojem genocidy, jak to sám na sobě poznal i izraelský národ (Ex 1,9-14). Příčina tohoto zla ale není v nějakém Božím prokletí práce, ale v člověku a jeho hříchu. Bůh je ten, který se zastává postižených takovýmto zlem, ať již jde o jednotlivce (Gn 31,7), nebo celý národ (Ex 3,7 n.). Bůh sám naopak žehná konání těch, kteří jednají spravedlivě s těmi, kteří pro ně (dokonce jako otroci) pracují (Dt 15,18).
Nespravedlivým, vůči nouzi druhých bezohledným způsobem, je možno zacházet i s plody práce (např. zadržování obilí – Př 11,26). Jednání takovýmto způsobem poškozuje nejen ty, vůči kterým je namířeno, ale uškodí i jeho původci: ,Koroptev sedí na vejcích, ale mladé nevyvede. Tak ten, kdo nabude bohatství nespravedlivě, v půlce života je opustí a skončí jako bloud.‘ (Jer 17,11)
2.2.2	Další pohledy na práci a námahu uvnitř starověkého judaismu
V rámci starověkého judaismu můžeme zaznamenat výše popsaný hlavní proud, který zaujímá vůči lidské práci kladný postoj opírající se jak o teologické, tak i o čistě přirozené důvody. Tento hlavní proud si je vědom namáhavosti páce zapříčiněné hříchem i dalších negativních jevů, které jsou v důsledku lidského hříchu s prací často spojeny. Přesto všechno jeho celkový postoj k práci zůstává kladný. Ve starověkém judaismu můžeme však dle názoru některých badatelů najít i proudy odlišné, které se snad projevují i v inspirovaných starozákonních textech, a také v nové interpretaci starších biblických textů, která je prozrazována ve způsobu jejich překladu do řečtiny. Náš pohled na vztah starověkého judaismu k práci a námaze by nebyl úplný, kdybychom si těchto odlišných proudů nepovšimli. Analýzu helénistických proudů, které snad uvnitř judaismu práci odmítaly, doplníme  krátkým pohledem na farizejský (zákonický) a rabínský judaismus, který se o něco později ubíral takřka opačným směrem.
2.2.2.1	Práce jako prokletí v pojetí helénistického judaismu
Skutečnost, že biblické pojednání dotýkající se teologické reflexe práce navazuje v Genesi bezprostředně na vyprávění o prvotním hříchu, zavdala snad příčinu k domněnce, že v nutnosti práce pro udržení života je možno spatřovat prokletí. Pokud tomu tak opravdu bylo, je nepochybné, že tento názor měl své kořeny v pohledu na práci rozšířeném v řecké kultuře. Dle Bertrama, se tento názor téměř úplně prosadil uvnitř helénistického judaismu. Je otázkou, nakolik jsou všechny níže uvedené Bertamovy závěry akceptovatelné, ale není možno je opomenout. Naznačují totiž, že ani v rámci judaismu nebyl postoj k práci zcela jednolitý, a že existovaly skupiny, jejichž názor na práci byl odmítavý. 
Dominantní řecký pohled na práci se, dle Bertrama, dostává ke slovu i v kanonických starozákonních spisech, byť se tak děje pouze výjimečně: ,Píce, hůl a břímě oslu, chléb, kázeň a práce otroku.‘ (Sir 33,25 – příp. 30,33). Nejpatrnější je však ve způsobu, jakým Septuaginta překládá původní hebrejský starozákonní text. Bertram spatřuje důkaz toho, že lidská činnost je (dle názoru překladatelů Septuaginty) spojena s prokletím, ve způsobu překladu hebrejského ^r,Wb[]B; (kvůli tobě) v Gn 3,17, kdy Septuaginta překládá evn toi/j e;rgoij sou (kvůli tvým činům). Podobně je v souvislosti s prokletím v textu Gn 8,21 nahrazeno ~d'a'h' rWb[]B; (kvůli člověku) v Septuagintě slovy dia. ta. e;rga tw/n avnqrw,pwn (kvůli činům lidí).
Hebrejská slova označující robotu, nucenou práci jsou v Exodu, ale i jinde, překládána do řečtiny jednoduše jako práce. Tak je tomu např. při překladu sm; v Ex 1,11 nebo hl'b.si v témže verši. Oba výrazy jsou do řečtiny přeloženy jako e;rgon. Tím je dle Bertrama položeno rovnítko mezi prací a robotou. Tak se prozrazuje bezprostředně odmítavý postoj helénistického judaismu vůči práci, která se jevila helénistickým židům jako namáhavá dřina, prokletí a záležitost otroků…
Názorový posun v pohledu na práci, námahu a s ní spojené požehnání nebo naopak prokletí, je možno dle Bertrama najít i v židovské apokryfní literatuře. Zatímco Závěť dvanácti patriarchů ještě nespatřuje protiklad mezi námahou spojenou s prací a požehnáním, syrská Baruchova apokalypsa se domnívá, že v době Mesiáše bude práce osvobozena od své namáhavosti.
Dle Bertrama jde prokletí spojené s prací, v duchu odvozeném z textu Gn 3,17, ještě mnohem dále. Mnozí židé, žijící v prostředí helénismu, jím byli natolik ovlivněni, že všechno, co může být v životě člověka nazváno činností (e;rgon), je považováno za hřích. Bertram říká: ,Kdykoliv je lidské jednání poměřováno tímto měřítkem, jeví se jako hříšné.‘ 
Nejjasněji tento postoj vůči veškeré lidské činnosti, která se jeví jako veskrze hříšná, vyjadřuje text 3 Ezd 4,37 (v Septuagintě je to 1. Ezdrášova): ,a;dikoi pa,ntej oi` ui`oi. tw/n avnqrw,pwn kai. a;dika pa,nta ta. e;rga auvtw/n‘ (nespravedliví všichni lidští synové a nespravedlivé všechny jejich činy). Četné doklady tohoto přístupu k lidské činnosti spatřuje Bertram opět na mnoha dalších místech Septuaginty, zejména ve způsobu jakým překládá hebrejský text.
Pokud bychom přijali tyto Bertramovy názory na postoj k práci v helénistickém judaismu, museli bychom říci, že v ohledu na práci byl helénistický judaismus řeckou antickou kulturou nejen silně ovlivněn, ale v mnohém dokonce negativní přístup Řeků předčil. Řekové odmítali práci především z praktických důvodů, vzhledem k poměrům v jejich společnosti se jim jevila jako záležitost otroků. Helénističtí židé svůj odmítavý postoj k práci, který byl dán podobně jako u Řeků zejména prostředím, ve kterém žili, navíc zdůvodňovali teologicky. 
I když nemusíme bezezbytku souhlasit s výše uvedenými Bertramovými názory, je pravděpodobné, že alespoň částečně byl vztah k práci u židů žijících v prostředí helénismu tímto prostředím ovlivněn. Paradoxem je, že se tak dělo v době, kdy sami helénističtí Řekové začínali nacházet cesty ke kladnějšímu vnímání práce. Toto ovlivnění nemuselo být v té míře, kterou předpokládá Bertram, ale k určitému ovlivňování židů helénismem i v mnoha jiných oblastech nepochybně docházelo. 
2.2.2.2	Kladný postoj k práci v rabínském judaismu
Případný odmítavý postoj k práci jako takové (práce jako prokletí) i k veškeré lidské činnosti (lidská činnosti jako hřích a nicotnost), o kterém byla, s odvoláním na Bertrama, řeč v předchozím oddíle, nebyl však v žádném případě jediným přístupem, který postupně krystalizoval v judaismu v závěru předkřesťanské éry, a projevoval se i v prvním křesťanském století. 
Tento helénistický, vůči práci a lidské činnosti odmítavý proud měl současně i jakýsi protiproud ve farizejském zákonickém judaismu, který vyústil do judaismu rabínského, a stal se nakonec normativním pro pozdější židovskou kulturu. 
Při studiu tohoto významného proudu uvnitř judaismu, ke kterému patřil jednoznačně i apoštol Pavel, jsme odkázáni z velké části na prameny obsažené v Talmudu, které jsou pozdější než doba Pavlova. Můžeme však předpokládat, že značná část v Talmudu obsažených postojů se týkala již farizejského zákonického judaismu I. stol. po Kr., nebo měla alespoň v jeho postojích svůj zdroj, který byl potom dále rozvíjen.
Celkový pohled rabínského judaismu na práci shrnuje Neusner do tří bodů (z pohledu současného judaismu):
1.	Musíme pracovat, abychom byli jako Bůh, který stvořil zemi v šesti dnech a sedmého dne odpočíval.
2.	Musíme konat služebné práce (namáhavé), protože jsou součástí lidského údělu zapříčiněném v Edenu tím, že se člověk postavil proti Bohu.
3.	Práce by měla být doprovázena Boží službou, obzvláště studiem Tóry (protože to je cesta, jak můžeme znovu získat Eden).
I když jde o určitou excerpci učiněnou v duchu pozdější židovské teologie obnovy, jednotlivé body mají svou oporu v rabínských výrocích Talmudu a je možné, alespoň částečně, považovat je za relevantní i pro dobu I. stol. po Kr. – zřejmě však s výjimkou závěrečné části bodu tři, který obsahuje zdůvodnění v duchu pozdější židovské teologie obnovy. V době I. stol. nebylo pro ni místo, obnova se očekávala od příchodu Mesiáše.
Práce je dle rabínského judaismu nejen povinností, ale také právem. Postoj k práci ilustrují v Mišně výroky rabiho Eliezera, který nabádá, že se má muž postarat o to, aby jeho žena pracovala, i když má dosti otrokyň, a Simeona, syna Gamalielova, který uvádí, že muž, který drží svou ženu v zahálce, se s ní musí rozvést a dát jí příležitost najít si lidštější svět, ve kterém by mohla konat věci, které mají hodnotu.
Sami nejvýznačnější rabíni se živili prací svých rukou. Hillel (kolem r. 20 po Kr.) se zpočátku živil jako nádeník, Meir (kolem r. 150 po Kr.) jako písař a rabi Aqiba (zemřel r. 135 po Kr.) sbíral denně otep slámy nebo dřeva, kterou prodal, a tak se živil. Strack s Billerbeckem sestavili seznam dvou desítek starověkých rabínů, u kterých je doložitelné řemeslo nebo zaměstnání.
Dle rabiho Meira byla preferována čistá a snadná řemesla. Naopak některá zaměstnání byla považována alespoň v pozdější době za bezectná: poháněč oslů, velbloudů, holič, námořník, pastýř, řezník, a kupodivu i obchodník nebo lékař – v jednotlivostech však nebyla shoda ani mezi názory připisovanými různým rabínům. Podobně i zemědělství je v rabínských spisech hodnoceno rozporuplně, jak vyplývá z materiálu shromážděného Strackem a Billerbeckem. 
Text Tosefty také učí cenit si toho, kdo pracuje, a dát mu řádnou mzdu – dokonce i v případě, že z důvodů, které na něm nezávisely, nemohl nakonec svou práci vykonat.
Vrcholem zaměstnání bylo studium Tóry, i když nemělo být rozhodně jedinou činností. Studium Tóry také nemělo být zdrojem zisku nebo jiných časných výhod – např. sociálního postavení. I když se setkáváme v rabínské literatuře i s texty, které se staví vůči práci velmi skepticky, je třeba je často chápat jako určitou protiváhu postojů těch lidí, kteří pro samou práci duchovní věci zanedbávali.
Dle Neusnera měla také zvláštní hodnotu práce pro Boha – Boží služba. Tu vykonávali kněží - synové Árónovi a levité, ale také ti, kteří vedli komunitu, soudcové a správcové. Ti všichni pečovali o všeobecné blaho, starali se o celé společenství. Pracovali nejen pro sebe, ale pro každého. Rovněž o hospodářích, kteří byli zodpovědni za fungování sociálního řádu, je možno říci, že konali Boží dílo. Vrcholem i této práce pro Boha – Boží služby, bylo studium Tóry.

3	Elementy Pavlových námah
O tom, že Pavlova apoštolská činnost byla nesmírně namáhavá a vyčerpávající jak po tělesné, tak po duševní stránce, nemůže být pochyb. Nyní se budeme věnovat jednotlivým nejvýznamnějším prvkům, ze kterých se Pavlovy námahy při hlásání evangelia zejména skládaly. Tak poznáme důkladně elementy, které spoluvytvářely v Pavlově apoštolském životě fenomén, který jsme v úvodu této práce nazvali “kopos”. Budeme se mu věnovat nejen skrze analýzu Pavlových textů (či případně textu Skutků apoštolů), ale budeme se ho snažit zasadit do barvitě vykresleného antického kontextu, který bude formou exkurzů tvořit přílohu jednotlivých kapitol. Do celé problematiky výčtu a popisu elementů Pavlových námah nás hned na začátku tohoto oddílu uvede první z exkurzů dotýkající se Pavlových katalogů útrap.
Exkurz 2: Pavlovy katalogy útrap
V Pavlových listech nacházíme celkem šest tzv. katalogů útrap (1 Kor 4,9-13; 2 Kor 4,8-9; 6,4-5; 11,23-29; 12,10 a Řím 8,35). Pavel podává při různých příležitostech výčet překážek, námah a obtíží, kterým při svém apoštolském poslání musí čelit. Pro nás jsou tyto katalogy útrap jedním z nejcennějších pramenů k sestavení co nejúplnějšího výčtu Pavlových námah.
Pavlovy katalogy útrap poprvé “objevil” Bultmann díky svému výzkumu stylů v Pavlových listech. Seznamy těžkostí používají ve svých dílech i mnozí další starověcí autoři, a to jak helénističtí moralisté (např. Epictetus, Seneca, Dio Chrysostom), tak (alespoň v náznaku) židovští autoři, kteří psali ve stoletích kolem přelomu letopočtu (např. Mdr 3,5-6; Sir 2,1-5; Žalmy Šalomounovy 16,14-15; 4 Mak 17,11-16). Nesnáze tu sehrávají roli svědectví o charakteru osoby.
I když můžeme najít četné shody zvláště mezi seznamy helénistických moralistů (líčí klid uprostřed soužení a podávají model vytrvalosti pro čtenáře, věří, že těžkosti hrají roli v Božím plánu) a Pavlovými seznamy, základní záměr je odlišný: Pavel se radikálně liší od těch, kteří minimalizovali dopad těžkostí, námah a soužení na člověka, a viděli v triumfu nad nimi ukázku vlastní síly. Pavel upřímně přiznává úzkost (2 Kor 1,8-9) a chlubí se ne svou vlastní silou, ale Boží silou, která mu umožnila vytrvat (2 Kor 12,9-10). Tyto odlišnosti i rozdíly umožňují předpokládat, že Pavel byl obeznámen se seznamy helénistických moralistů. Přijal a adaptoval tento literární druh (a v případě katalogu v 2 Kor 6,5 snad i konkrétní již existující text) pro své vlastní účely.
Literární kompozice těchto katalogů je v některých případech mimořádně důkladně propracovaná, jak dokládá zejména 2 Kor 6,5. Po gramatické stránce text tohoto katalogu útrap tvoří součást jediného, velmi rozsáhlého souvětí (2 Kor 6,3-10). Z obsahového hlediska můžeme celý text tohoto souvětí charakterizovat jako osvědčení se v apoštolské službě. Po literární stránce má celé souvětí mimořádně do detailu propracovanou skladbu. Po nadpisu (2 Kor 6,3-4a) následuje katalog útrap, jehož součástí je i úsek textu vážící se k útrapám s výskytem substantiva ko,poj (2 Kor 6,4b-5), který je doplněný seznamem ctností (2 Kor 6,6 n.) a výčtem protikladů (2 Kor 6,8-10). Mnozí autoři se domnívají, že Pavel zde, pro zvýšení účinku na posluchače, použil již existující text (v rozsahu 2 Kor 6,4-10), který snad pouze modifikoval pro své účely. Že celý text 2 Kor 6,4-10 je z literárního hlediska velmi důsledně strukturovaný, potvrzuje i analýza katalogu útrap v 2 Kor 6,4b-5, který je možno rozdělit na čtyři části: 
1.	evn u`pomonh/| pollh/| (v mnohé vytrvalosti) představuje souhrnný nadpis celého výčtu útrap (a možná i ctností) a začleňuje ho do výčtu ctností, který bude následovat (díky tomuto uvození je možno považovat celý katalog útrap, který má celkem devět prvků, za vnořený do seznamu ctností, za doklad první ctnosti u`pomonh, – vytrvalosti, trpělivosti), 
2.	evn qli,yesin( evn avna,gkaij( evn stenocwri,aij (v souženích, v tísni, v úzkostech) je první trojice útrap, která spíše všeobecným způsobem hovoří o útrapách, které mohu být nezávislé na lidském působení,
3.	evn plhgai/j( evn fulakai/j( evn avkatastasi,aij (pod ranami, v žalářích, nepokojích) druhá trojice útrap, která zahrnuje útrapy z rukou druhých, útrapy, které mu způsobovali lidé,
4.	evn ko,poij( evn avgrupni,aij( evn nhstei,aij (ve vyčerpanosti, v bezesných nocích, v hladovění) je třetí trojice útrap, ve které jsou vyjmenovány útrapy, které Pavel bral dobrovolně sám na sebe při výkonu své apoštolské služby.
Za povšimnutí stojí také značná podobnost posledních dvou částí (obsažených 2 Kor 6,5) tohoto katalogu útrap s verši 2 Kor 11,23.27 v dalším katalogu útrap ve stejném Pavlově listu. S výjimkou avkatastasi,a se všechny pojmy z 2 Kor 6,5 opakují i ve 2 Kor 11,23.27, přitom však přesný význam jednotlivých členů nemusí být nutně totožný.
Účel těchto katalogů je v Pavlových listech velmi různý. Někdy převládá motiv povzbuzení, jindy výčitka těm, kteří Pavla tupili nebo je dominantním cílem podat důkaz, že Pavel je skutečným Kristovým služebníkem, když někteří Pavlovi oponenti jeho apoštolské poslání zpochybňovali.
Motiv povzbuzení je dominantní zejména v Řím 8,35: nic nás nemůže odloučit od lásky Kristovy.
Hlavním motivem Pavlova katalogu útrap v 1 Kor 4,9-13 je potupa, kterou Pavel stále zakouší. Tento motiv se zde stále znovu a znovu vyskytuje: ,Skoro se mi zdá, že nás apoštoly Bůh určil na poslední místo… …stali jsme se podívanou světu, andělům i lidem.‘ (1 Kor 4,9), ,My jsme blázni pro Krista… …my beze cti.‘ (1 Kor 4,10), ,…nemáme co na sebe… (snad zde Pavel naráží na své oblečení, které bylo pod úrovní standartu tehdejší doby, a mohlo působit, že někteří na něho pohlíželi přezíravě – šaty dělají člověka!), …jsme biti, jsme bez domova (jakou společenskou prestiž mají dnešní bezdomovci!)‘ (1 Kor 4,11), ,…tupeni…‘ (1 Kor 4,12), ,…nám zlořečí… …jsme vyděděnci světa, na které se všechno svaluje.‘ (1 Kor 4,13). Vzhledem k tomuto kontextu pohanění a potupy, v jakém Pavel o své manuální práci (,…s námahou pracujeme vlastníma rukama‘ – 1 Kor 4,12) pro získání obživy mluví, se můžeme domnívat, že i tuto činnost považoval za něco, o čem věděl, že ho to v očích mnohých degraduje. Za ponižující mohla být, vhledem k tehdejšímu postoji společnosti k manuální práci, považována nejen skutečnost, že Pavel pracuje, ale i konkrétní činnost, které se Pavel věnoval.
Nejrozsáhlejší ze všech šesti katalogů útrap, se kterými se v Pavlových listech setkáváme, je 2 Kor 11,23-29. Pavel v něm zmiňuje největší počet elementů, které činily jeho misijní práci nesmírně namáhavou, vyčerpávající a nebezpečnou. Tento katalog útrap můžeme zařadit na pomyslné stupnici, která by začínala u povzbuzení a končila u výčitky a rozhořčení, mezi ty, které se nesou v nejrozhořčenějším tónu. Společně s předcházejícím textem, který ho uvozuje, a ve kterém Pavel vysvětluje situaci, za které tento katalog útrap vznikl, bývá označován jako tzv. “Narrenrede” (srov. 2 Kor 11,16.17.23). 
Dle předcházejícího kontextu je namířen proti falešným apoštolům v Korintě a má být Pavlovou obhajobou – apologií. Kde v této Pavlově apologii leží těžiště argumentace naznačuje sled čtyř řečnických otázek v 2 Kor 11,22-23a, které tuto obhajobu uvozují. Z formulace odpovědí na ně vyplývá, že Pavlova argumentace má své těžiště ve snaze doložit jeho odpověď na čtvrtou z otázek: Pavel je služebníkem Kristovým a to více než “oni” – ,Jsou služebníky Kristovými (dia,konoi Cristou/ eivsin) …já více (u`pe.r evgw,)‘ (1 Kor 11,23). 
V tomto katalogu útrap, který  jeho apologie nabízí, se vyskytuje dvakrát výraz ko,poj. Pokaždé v poněkud odlišném významu, ale jak je patrné ze schématu 4, které zachycuje základní linie struktury tohoto katalogu útrap, vždy má význačnou pozici.
V první části katalogu mezi všeobecnými zdroji Pavlových útrap se setkáváme s výrazem ko,poj v obvyklém pavlovském významu, tj. ve významu namáhavá apoštolská práce. Možná zde má Pavel na mysli i svou manuální práci při získávání obživy. 
Ve druhé části katalogu mezi důsledky fyzických útrap se setkáváme s ko,poj ve významu námaha. Tato námaha může být důsledkem jeho namáhavé práce při hlásání evangelia, při získávání obživy vlastníma rukama, nebo obojího. Případně může jít o souhrnnou námahu jeho apoštolské služby, která je zapříčiněna vším tím, co bylo uvedeno v první části katalogu. Použití slova ko,poj ve významu námaha je zde potvrzeno připojením výrazu mo,cqoj. Slovo ko,poj je třeba v tomto verši chápat jako synonymum mo,cqoj. Spojení obou slov má zde určitý zintenzivňující význam. Obrat ko,pw| kai. mo,cqw| je určitým ustáleným rčením, se kterým se setkáváme nejen v Pavlových listech (mimo 1 Kor 11,27 ještě v 1 Sol 2,9; 2 Sol 3,8), ale i v textu Septuaginty.

Schéma 4: Základní struktura katalogu útrap v 2 Kor 11,23-29

1. Zdroje fyzických útrap (2 Kor 11,23b-26)

nejdříve všeobecně:
evn ko,poij perissote,rwj( evn fulakai/j perissote,rwj( evn plhgai/j u`perballo,ntwj( evn qana,toij polla,kij

pak bližší konkretizace a doplnění:
u`po. VIoudai,wn penta,kij tessera,konta para. mi,an e;labon( tri.j evrabdi,sqhn a[pax evliqa,sqhn( tri.j evnaua,ghsa( nucqh,meron evn tw/| buqw/| pepoi,hka\ o`doipori,aij polla,kij( kindu,noij potamw/n( kindu,noij lh|stw/n( kindu,noij evk ge,nouj( kindu,noij evx evqnw/n( kindu,noij evn po,lei( kindu,noij evn evrhmi,a|( kindu,noij evn qala,ssh|( kindu,noij evn yeudade,lfoij

2. Důsledky fyzických útrap (2 Kor 11,27)

tři dvojice:					k nim doplněné dvě ilustrace:	
ko,pw| kai. mo,cqw|(                               evn avgrupni,aij polla,kij(
evn limw/| kai. di,yei(                             evn nhstei,aij polla,kij( 
evn yu,cei kai. gumno,thti

3. Psychické útrapy (2 Kor 11,28 n.)

cwri.j tw/n parekto.j h` evpi,stasi,j moi h` kaqV h`me,ran( h` me,rimna pasw/n tw/n evkklhsiw/n. ti,j avsqenei/ kai. ouvk avsqenw/; ti,j skandali,zetai kai. ouvk evgw. purou/mai

Výraz ko,poj stojí v první i druhé části katalogu (dle schématu 4) vždy hned na prvním místě. Namáhavá (apoštolská i snad manuální) práce a námaha spojená se všemi elementy Pavlova apoštolátu má v Pavlově reflexi jeho apoštolského působení nejen významné místo, ale je to první důvod, proč je Pavel skutečným Kristovým služebníkem, a to víc než jiní (viz 1 Kor 11,23a).  Namáhavá práce a námaha je prvním kritériem této skutečnosti. Mohli bychom říci i primárním kritériem. Je to nakonec zcela pochopitelné, vždyť pro služebníka je (zcela všeobecně) konstitutivní právě jeho služba tj. práce pro pána. Bez ní nemůže být řeč o tom, že je někdo služebníkem. To platí v přirozené rovině, a Pavel to pouze přenáší do vztahu ke Kristu.
Práce pro Pána je dle Pavla nejen kvalitativním, ale i kvantitativním kritériem. Rozhoduje nejen zda někdo je nebo není Kristovým služebníkem, ale i nakolik jím je. Proto Pavel nejen v úvodu svého katalogu ,Jsou služebníky Kristovými (dia,konoi Cristou/ eivsin) …já více (u`pe.r evgw,)‘ (2 Kor 11,23a), ale i v něm samotném (pracoval jsem více - evn ko,poij perissote,rwj 2 Kor 11,23b), vyzdvihuje i toto kvantitativní hledisko.

3.1	Namáhavá práce k získání obživy
Namáhavá práce k získání obživy je prvním z výrazných elementů, kterým se budeme věnovat v souvislosti s Pavlovými námahami. V Pavlových listech nacházíme zmínky o tom, že Pavel namáhavě pracoval, a tak při své apoštolské činnosti získával prostředky k obživě: …s námahou pracujeme svýma rukama.‘ (1 Kor 4,12) a také ,Jistě si, bratří, vzpomínáte na naše úsilí a námahu, jak jsme ve dne v noci pracovali, abychom nikomu z vás nebyli na obtíž, když jsme vám přinesli Boží evangelium.‘ (1 Sol 2,9). O tom, že si svou prací vydělává při apoštolské činnosti na živobytí, i když by nemusel, pojednává také rozsáhlý text 1 Kor 9,3-18. Naznačeno je to i v 2 Kor 11,7. Odraz Pavlovy namáhavé práce spojené se získáváním živobytí nacházíme pravděpodobně i v 2 Kor 6,5 (mluví zde o vyčerpanosti), v 2 Kor 11,23 (,namáhal jsem se usilovněji‘) a v 2 Kor 11,27 (,v námaze do úpadu‘).
To, že Pavel pracoval, a tak získával při své apoštolské činnosti obživu, je hluboce zakořeněno i v nejstarší tradici. Skutky apoštolů mluví o jeho společné práci s Akvilou a Priscillou během jeho pobytu v Korintě (Sk 18,3) a v Sk 20,34 je řeč i o tom, že svou prací získával prostředky také pro své společníky, kteří ho doprovázeli při jeho cestách: ,Sami víte, že tyto mé ruce vydělávaly na všechno, co jsem potřeboval já i moji společníci.‘ Odraz této skutečnosti nacházíme i v 2 Sol 3,7b.8: ,My jsme u vás nezaháleli ani jsme nikoho nevyjídali, ale ve dne v noci jsme namáhavě pracovali, abychom nikomu z vás nebyli na obtíž.‘
V jeho vlastních listech se však nikde nedozvídáme, o jakou práci šlo. Pouze je zde řečeno, že to byla práce manuální (1 Kor 4,12), a naznačuje se, že tato práce zabírala mnoho času (1 Sol 2,9) a byla značně namáhavá. Jediná konkrétnější zmínka o Pavlově řemeslu se nachází v Sk 18,3: ,…zůstal u nich a pracoval s nimi, poněvadž měli stejné řemeslo - dělali stany (h=san ga.r skhnopoioi. th/| te,cnh|).‘ Povolání skhnopoio,j nepředstavovalo zřejmě jen výrobu stanů. Mimo to, jak podotýká Holtz, je možné, že Pavel nevykonával jen toto řemeslo, ale příležitostně se živil i jinými pracemi, zvláště když pro výkon jeho řemesla nebyly v daném místě podmínky nebo příležitost.
Dle Hocka ovlivňovala skutečnost, že byl Pavel stanař, Pavlův apoštolát i celý jeho životní styl velmi významným způsobem: ,Více než kdokoliv z nás předpokládal, byl Pavel stanařem. Jeho řemeslo zabíralo mnoho jeho času… Velkou část času trávil v dílně… …ohnutý nad pracovním stolem jako otrok a pracující bok po boku s otroky.‘
Kořeny Pavlova rozhodnutí živit se při své apoštolské činnosti prací svých rukou, je třeba částečně hledat i v Pavlově rabínské formaci ještě před jeho obrácením. Bylo obvyklé, že rabín měl své řemeslo, které ho živilo. Pavel se zřejmě podle rabínského zvyku vyučil řemeslu, protože, jak dokládá i Talmud, studium a vyučování Tóry nemělo být zdrojem materiálního (a ani společenského) prospěchu. 
Dle Fitzmyera ,Pavel, ačkoliv pocházel ze sociálně privilegované třídy antické společnosti, neváhal se věnovat podřadnému řemeslu, aby získal prostředky pro vlastní obživu.‘ 
I když je zajímavé pokoušet se zjistit možné podrobnosti o Pavlově řemeslu, způsobu jeho výkonu a o jeho předmětu, ještě důležitější je poznat důvody, které Pavla vedly k získávání obživy při jeho apoštolské činnosti prací svých rukou. Pavel nejen že nepopírá, ale dokonce i na několika místech zdůrazňuje právo křesťanského učitele na podporu ze strany svých žáků: ,Kdo je vyučován v slovu, nechť se s vyučujícím dělí o všechno potřebné k životu.‘ (Gal 6,6) a podobně se vyjadřuje i v 1 Kor 9,4-18. Sám však toto právo nevyužíval a jeho příkladem se řídili i někteří jeho spolupracovníci (např. Barnabáš, viz 1 Kor 9,6 a také zřejmě i Silvanus a Timoteus, viz 1 Sol 2,9). Hlavní důvody, které ho k tomu vedly, shrnuje Barnett:
1.	Pavel se chtěl odlišit od četných potulných filozofů a učitelů. Těch bylo v jeho době velké množství a antický svět na ně byl již zvyklý. Četné antické texty dokládají, že se tito putující přednášející těšili často velmi špatné pověsti. Pavel byl zcela jistě v kontaktu i s některými bohatými a těšil se jejich přízni, jak dokazují zmínky v jeho listech (např. Řím 16,23) i ve Skutcích (např. Sk 17,4). Mohl po nich požadovat podporu, a jistě by ji také obdržel. Přesto se této možnosti dobrovolně vzdal. Nechtěl být ztotožňován s výše uvedenými osobami (srov. 1 Sol 2,3-6) a nechtěl, aby využíváním práva na podporu ze strany církevních obcí, kladl eventuální překážky k přijetí evangelia (viz 1 Kor 9,12). To, že nepřijímal odměnu za svou apoštolskou činnost, a nenechával se vydržovat církevními obcemi (jedinou výjimkou byli, jak píše, Filipané – viz Flp 4,14 nn.), ho odlišovalo i od jeho vnitřních protivníků (srov. 2 Kor 2,17; 2 Kor 4,2; 2 Kor 11,20).
2.	Pavel pohlížel velmi negativně na nečinnost a zahálku, která byla široce rozšířená v řecko-římské společnosti. Považoval ji za naprosto nevhodnou pro křesťana. Proto zcela vědomě dával svou tvrdou a namáhavou prací při získávání vlastní obživy příklad pracovitosti a zval k následování i ty, které získal pro křesťanskou víru (1 Sol 4,14).
3.	Pavel vycházel ze skutečnosti svého povolání za apoštola pohanů: Bůh ho povolal a Pavel uposlechl. Vzhledem ke svému povolání považoval hlásání evangelia za svou povinnost. Pouze skutečnost, že to dělá zadarmo a vzdává se tak práva, na které by měl nárok, byla jeho zásluhou před Bohem a jeho chloubou (1 Kor 9,16-18). 
Takto se Pavel rozhodl, přesto že toto rozhodnutí mohlo v určitých ohledech komplikovat jeho poslání. Jeho pohanští současníci považovali práci za hodnou otroků, nikoliv svobodných občanů. I mezi některými křesťany (zvláště v Korintě) mohlo toto Pavlovo jednání být nejen nedoceněno, ale mohlo se stát i zdrojem určitého pohrdání Pavlem a být považováno za slabost (2 Kor 11,20 n.). Tento způsob získávání obživy stál Pavla nemálo času i sil. S odstupem času můžeme však při pohledu na jeho rozsáhlé apoštolské dílo říci: rozhodl se správně.
Exkurz 3: Pavel skhnopoio,j
Otázka, v čem spočívala Pavlova činnost, kterou Sk 18,3 označují výrazem skhnopoio,j, je již více jak sto let intenzivně diskutována bez toho, že by se dospělo k nějakému definitivnímu řešení. Spíše, než aby se dařilo vymezit přesněji jeho řemeslnou činnost, můžeme spíše mluvit o stále se rozšiřující paletě možností, co vše mohlo jeho řemeslo zahrnovat.
Slovo skhnopoio,j je v mimobiblických antických textech, které nesouvisí s křesťanstvím a nejsou závislé na Sk 18,3, velmi vzácné a v žádném případě není jeho výskyt doložen ve významu výrobce stanů. Poněkud častější i když také vzácná jsou další slova, která s ním etymologicky souvisí, ale ani zde nejde o výkon řemesla, ale o činnost “postavení stanu”. Srovnáním s antickými texty tedy není možno na otázku, co běžně znamenalo řemeslo skhnopoio,j, dát odpověď. Chybí materiál, se kterým bychom mohli srovnávat.
Problematickou je především otázka, s jakým materiálem Pavel pracoval. Mnozí učenci patřící ke starším generacím se často domnívali, že Pavel při výrobě stanů pracoval s hrubým suknem, tzv. ciliciem, vyráběným z kozí srsti, které získalo své jméno podle Pavlovy rodné provincie Kilikie v Malé Asii. Domnívali se, že Pavel se tomuto řemeslu vyučil ve svém mládí v Tarsu. Tato nápadná souvislost je působivá, při podrobnějším studiu však ne zcela přesvědčivá.
Proti možnosti práce se suknem ciliciem stojí dva možné argumenty: Pavel se pravděpodobně učil řemeslu v souvislosti se svou rabínskou formací, která neprobíhala v Tarsu, ale v Jeruzalémě, a materiálem pro výrobu stanů byla mnohem častěji kůže než sukno či houně.
Proto mezi současnými učenci vládne spíše přesvědčení, že Pavlova práce nějak souvisela se zpracováním kůže. V patristické tradici se vyskytuje názor, že Pavlovo řemeslo se rovněž nazývalo skutoto,moj - tedy zpracovatel usní, řemenář, sedlář, švec... 
Všeobecně v současné době převládá názor, že Pavel byl v nějakém smyslu zpracovatelem kůží, spíše než pouhým výrobcem stanů nebo jejich součástí. 
Koželužství, tedy řemeslo, jehož úkolem je zpracování surové kůže na useň, tj. její vyčinění (bursodeyei/n – latinsky depsere, corium perficere), sahá do velmi dávných dob, jak dokládají již Homerovy texty. 
Zpracování surové kůže se skládalo ze dvou až tří částí: čištění, tříslení a případně barvení. 
Surová kůže se nejprve čistila. Bylo třeba ji zbavit podkožního vaziva i  tuku, a také srsti. Kůže byla navlhčena a pomocí škrabky na speciální koželužské lavici (qra/noj) byla očištěna (qraneu,ein) vnitřní strana kůže (strana od masa). Potom byla kůže spařena v moči s morušovými listy a na koželužské lavici vnější strana kůže zbavena srsti.
Pak následovalo tříslení kůže. Jeho účelem bylo vyrobit useň pro další zpracování – tedy vyčiněnou kůži, která by byla stálá ve vodě, nehnila a po vysušení si zachovala ohebnost a vláčnost. Tříslení se provádělo několika způsoby. Jednak to bylo tzv. červené tříslení, kdy se do pórů kůže vpravovaly tříselné soli (tanidy – látky rostlinného původu, získávané ve starověku ze smrku, olše, slupky granátových jablek, duběnek nebo žaludů). Mimo to existovalo tzv. bílé tříslení, kdy se podobným způsobem užívaly látky minerálního původu (kamenec nebo kuchyňská sůl). Dále existovalo olejové (neboli semišové) tříslení, jehož výsledkem byla kůže mimořádně vláčná a ohebná. Pergamen se vůbec netříslil, pouze se důkladně čistil, pomocí vápna zbavoval srsti a škrabkami oškrabával a vyhlazoval.
Barvení probíhalo na závěr a bylo možné u všech druhů zpracované kožené usně i u pergamenu.
Zpracovaná, případně obarvená kůže zpravidla sloužila jako materiál pro další výrobu a zpracování. Vyráběly se z ní oděvní součásti jako kožešinové oděvy, opasky, boty, ale také stany, lodní plachty, štíty a další součásti výzbroje, různé řemínky. Z vyčiněné kůže se rovněž vyráběly měchy pro uchovávání vína. Později byla zdokonalena výroba kožených materiálů sloužících ke psaní a od IV. stol. po Kristu se rozšířilo v Evropě používání pro tento účel mimořádně kvalitně zpracované kůže – pergamenu. Peršany byl používán takto zpracovaný materiál již od IV. stol. před Kr.
Které části z celého řetězce zpracování od surové kůže k finálním výrobkům se se svým řemeslem věnoval Pavel, je obtížné posoudit. Pokud by byl koželuhem, tedy řemeslníkem, který ze surové kůže vyrábí (mimo jiné s použitím moči) useň, zápach z jeho rukou by ho patrně činil neakceptovatelným pro horní vrstvu společnosti, ve které se Pavel, zejména dle svědectví Skutků, občas pohyboval (srov. Sk 17,12; Sk 17,19, ale i Řím 16,23). 
Navíc je málo pravděpodobné, že by si Pavel, pokud se učil svému řemeslu v rámci své rabínské formace, vybral právě koželužství, které, jak dokládá Jeremias, bylo mezi Židy v I. stol. po Kr. v opovržení. Zabýval-li se tedy Pavel skutečně prací s kůží, šlo pravděpodobněji o zpracování usně na finální výrobky. Nebyl by tedy koželuh (burseu,j, bursode,yhj), ale spíše (dle řecké terminologie) skutoto,moj. Do tohoto povolání mohla snad spadat i výroba stanů. Každopádně, jak již bylo řečeno, stany byly jedním z výrobků, na jejichž zhotovování se kůže užívala. Na první pohled může sice zarazit otázka, k čemu byly potřebné stany a podobné přístřešky ve velkých městech, ve kterých se Pavel zdržoval, a kde pracoval. Ale právě zde bylo největší množství cestujících, kteří je potřebovali koupit nebo opravit. Navíc šlo většinou o přístavní města (Tesalonika, Efez a Korint, který měl dokonce dva přístavy) a stany se používaly i jako přístřešky na lodích a mimo to v nich přespávali námořníci při svém pobytu na souši. Broneer dokonce tvrdí, že výroba stanů pro isthmické hry, které se konaly v Korintě v dubnu až květnu roku 51 po Kr., byla hlavním důvodem, proč si Pavel pro své působení vybral právě Korint. 
Názor, že Pavlovo řemeslo skhnopoio,j je pravděpodobně třeba chápat doslovně jako výrobce stanů, zastávají někteří autoři i dnes. Někteří se dokonce domnívají, že není vyloučeno, že Pavel skutečně vyráběl stany z cilicia – tedy nikoliv z kůže. 
Námitku, že řemeslo skhnopoio,j není žádným antickým textem, který by byl nezávislý na Sk 18,3, doloženo ve významu výrobce stanů, navíc výrazně oslabuje nález nápisu v Cesareji, ve kterém se vyskytuje latinismus tento,rioj. Přitom tentorium je časté latinské označení pro stan. A tak se zdá, že v budoucnu není vyloučen opětovný příklon k doslovnému chápání Pavlova řemesla, i když se tento názor zdál být delší dobu již spíše překonaným.
Ať již byl předmět Pavlova řemesla jakýkoliv, je pravděpodobné, že Pavel vykonával i jiné práce, které s tímto řemeslem nesouvisely. To předpokládá skutečnost, které si povšiml již Weiss: ,Pavel nemohl své povolání při svých apoštolských cestách vykonávat sám, na vlastní pěst. Mohl ho vykonávat jen společně s nějakým dalším řemeslníkem, který mu dal k dispozici materiál a nástroje. Jedním z takových řemeslníků byl pravděpodobně Akvila.‘ Dá se očekávat, že tyto ostatní práce, které Pavel vykonával a které ho živily tehdy, když nebyla možnost výkonu jeho vlastního řemesla, byly ještě namáhavější. Když Pavel vykonával své řemeslo, můžeme předpokládat, že ho živila částečně jeho namáhavá práce, ale částečně i jeho kvalifikace. Když získával obživu mimo svůj obor, živila ho jen jeho namáhavá práce.
3.2	Námaha apoštolských cest
Obraz Pavla, který před námi vyvstává jak z jeho vlastních listů, tak při četbě Skutků, zaujme již na první pohled jeho mimořádným nasazením, se kterým proniká do stále nových oblastí římského impéria, aby tam přinesl a při svých opakovaných návštěvách znovu rozdmýchával světlo evangelia. Obraz Pavla, je obrazem muže, který většinu času tráví v prachu cest, na vlnách Středozemního moře a v dalekých, cizích městech. I když tento “cestovatelský profil” Pavla, který nejnápadněji vysvítá při první četbě textů, jež se k němu váží, je nutné částečně korigovat ve prospěch Pavla vězně, patří dlouhé a náročné apoštolské cesty k dominantním prvkům Pavlovy práce pro evangelium.
I kdyby cestování nebylo pro Pavla spojeno s dalšími nebezpečími, již samy vzdálenosti, které Pavel musel zdolat (pokud cestoval po souši, zdolával je převážně pěšky) při svých cestách, by pro mnohého byly nepřekonatelnou překážkou. Možná právě to byl důvod, proč se od něj (dle autora Skutků, dle jehož líčení můžeme doplnit četné konkrétní údaje týkající se Pavlových cest, o kterých se sám apoštol ve svých listech nezmiňuje) odloučil při jeho první apoštolské cestě jeden z jeho společníků Jan Marek. I když o důvodech tohoto odloučení, které Pavel nelibě nesl (srov. Sk 15,37 n.), můžeme jen spekulovat, skutečností je, že se tak stalo ve chvíli, kdy dle líčení Sk 13,13 n. končila část cesty, při které používali převážně dopravy lodí, a Pavel se vydává na dlouhou pěší cestu do vnitrozemí Malé Asie.
Tresmontant udává vzdálenosti, které při jednotlivých cestách Pavel pěšky urazil, následujícím způsobem: první misijní cesta více než 1000 km, druhá misijní cesta asi 1400 km, třetí misijní cesta více než 1700 km. V souhrnu tedy více než 4100 km. V tomto počtu nejsou započítány předchozí cesty (které předcházely jeho první misijní cestě) ani eventuální další cesty v případě, že by po své první římské vazbě byl ještě propuštěn.
Překážkami, které ztěžovaly Pavlovo suchozemské putování, nebyly však jen velké vzdálenosti, ale i velmi náročný terén (zvláště ve vnitrozemí Malé Asie – pohoří Taurus), nedostatek vody (Solná poušť severozápadně od Cilicie, suché náhorní planiny Galácie), či naopak rozvodněné řeky v jarním období, jejichž překonání mohlo být nejen obtížné, ale i nebezpečné a na začátku jara dokonce nemožné. Mimo to hrozilo (ač v době Pavlově byly cesty v Římské říši relativně bezpečné) nebezpečí od lupičů, což bylo aktuální nejen tehdy, když Pavel dopravoval výtěžek sbírky pro Jeruzalém. 
Že tyto překážky a nebezpečí nejsou jen hypotetické, ale že je Pavel vnímal jako skutečně závažné, dosvědčuje on sám (2 Kor 11,26 nn.): ,Častokrát na cestách, v nebezpečí na řekách (právě při jejich překonávání – že by Pavel používal říční dopravu je prakticky vyloučené), v nebezpečí od lupičů, nebezpečí v pustinách, o hladu a žízni…‘ (o žízni též v 1 Kor 4,11). Také skutečnost, že je bez domova (1 Kor 4,11) vnímal Pavel patrně v průběhu dlouhých cest bolestněji, než když pobýval v nějakém z měst uprostřed společenství, které se kolem něj vytvořilo.
Kromě namáhavých cest po souši patřily k apoštolovým cestám snad o něco málo pohodlnější a rychlejší, ale o to nebezpečnější cesty po moři. Pavel cestoval při svých apoštolských cestách po moři velmi často, byť si byl (dle autora Skutků) vědom nebezpečí s tím spojených (srov. Sk 27,10). Sám toto nebezpečí zmiňuje ve svém katalogu útrap v 2 Kor 11,26. S možností ztroskotání byl důvěrně seznámen. Sám ho dle svědectví v 2 Kor 11,25 (jde o tři časově a prostorově blíže neurčitelná ztroskotání, o kterých můžeme říci pouze to, že se odehrála před sepsáním 2 Kor, tedy přibližně před rokem 55) a dle líčení Skutků (Sk 27,27-44 ztroskotání na Maltě při jeho cestě do Říma) prožil nejméně čtyřikrát. Přitom jednou, dle svých vlastních slov, noc a den strávil jako trosečník na širém moři. Ani to ho však neodradilo od dalšího cestování po moři při jeho apoštolských cestách. V líčení autora Skutků (Sk 20,5.13) však můžeme spatřovat určitý náznak jeho snahy vyhnout se (snad pod vlivem předchozích, poměrně nedávných zážitků), pokud je to možné, cestování po moři. Pavlovo rozhodnutí jít pěšky, zatím co jeho doprovod plul lodí, mohlo mít samozřejmě i jiné důvody. Každopádně další verše (Sk 20,14-16) svědčí o tom, že Pavel znovu neváhá nastoupit na loď, pokud to urychlí uskutečňování jeho poslání.
Exkurz 4: Cestování v Pavlově době
Cestování zaznamenalo velký rozmach právě v době Římské říše a to nejen v rámci obchodu, ale i turistiky – tedy cest za poznáním. Pro cestování existovaly v Pavlově době dvě možnosti: cesta po souši, nebo plavba po moři (a také samozřejmě jejich kombinace).
Pro cestování po souši byly v rámci Římské říše v I. stol. po Kr. relativně dobré podmínky právě díky římské organizaci a moci. Nejstaršími silnicemi byly ty, které spojovaly Řím s nejdříve podrobenými oblastmi: via Gabina, via Latina, via Salaria (solná cesta) a další… První dlážděnou silnicí, kterou dal Řím postavit, byla via Appia, s jejíž stavbou se začalo roku 312 před Kr. Byla postavena nikoliv z hospodářských, ale vojenských důvodů. Původně vedla do Capuy, později byla prodloužena až do Brindisi (latinsky Brindisium), přístavního města na pobřeží Jaderského moře (latinsky Mare Adriaticum). Na via Appia v době Pavlově navazovala na protilehlém břehu Jaderského moře via Egnantia, která vedla přes Tesaloniku a Filipy dále na východ. Síť římských silnic se rozvíjela jen velmi pozvolna v průběhu několika staletí, protože Římané stavěli cesty jen na územích, která připojili k říši. Protože spojenecké národy úzkostlivě střežili svoji nezávislost, republika na jejich územích cesty nestavěla. O síti římských silnic nám kromě archeologických nálezů a příležitostných zmínek v antické literatuře podává přehled zejména tzv. Peutingerova mapa, která zachycuje stav v VI. stol. po Kr. Cesty byly dobře plánované a konstruované a vedly, pokud to bylo možné, přímočaře. V podstatě poskytovaly možnosti, kterým se mohl vyrovnat až objev železnice o mnoho let později. Velké silnice byly dlážděné a měly šířku 6-8 m, menší cesty byly vysypané pískem nebo vyštěrkované a měly vypouklý profil, který se na okrajích svažoval do příkopů. Protože silnice měly velký strategický význam, většinou je stavěla vojska. Augustus jmenoval r. 22 př. Kr. trvalé komise pro stavbu silnic. Na silnicích stály každých 1000 kroků (přesněji dvojkroků – 1480 m – římská míle) milníky, které vyznačovaly vzdálenosti od počátku silnice nebo nejbližšího města. Dle Ürögdiho měla celá síť římských cest téměř 90.000 km.
Silnice sloužily k vojenským účelům, pro vládní kurýry a úředníky, mohli je užívat i další cestovatelé. Každých 30-36 km byla místa k odpočinku, kde bylo možno vyměnit koně (mansiones). Tato vzdálenost odpovídá tomu, kolik měl ujít za den římský legionář. Mezi nimi byly ještě dvě další zastávky. Mohli je však využívat pouze vládní kurýři a úřední osoby. Systém státní pošty (cursus publicus) zřídil podle egyptského vzoru v římské říši císař Augustus. Ostatní cestující se o sebe museli postarat sami. Obyčejný člověk mohl přespat v hostinci, který patřil soukromému majiteli. Jejich úroveň nebyla většinou příliš dobrá a mnoho hostinců mělo blízko k nevěstincům. Dle Ürögdiho nebylo v hostincích ani příliš bezpečno. Stávaly se i dějištěm úkladných vražd.
Za den se urazilo pěšky 16 i více římských mil, na koni či vozem asi 25 římských mil. V zimě se cestování značně zpomalilo, nebo úplně zastavilo – zvláště v horách a na náhorních plošinách.
Je obtížné posoudit, zda cestování po moři bylo považováno za méně obtížné než dlouhá cesta po souši. Všeobecně však byla mořeplavba, prastarý způsob dopravy mající v době starověku dlouhou tradici, považována za nebezpečnější než suchozemské putování – a to i přesto, že byla velmi rozšířená. Zdá se, že zvláště Izraelité se moře jako takového báli. O tom by mohla svědčit i zmínka v Dt 28,68, kde je mezi tresty za neposlušnost vůči Bohu jmenováno zavedení do Egypta “loděmi”. Obrazu moře se často v Bibli používá k znázornění síly, nebezpečí a bezbožnosti. Strach z moře byl mezi starověkými národy umocněn tím, že oběti moře nebude možno řádně pohřbít.
V novozákonní době bylo cestování po moři značně rozšířené, i když někteří antičtí autoři vzbuzují dojem, že je lépe se mu vyhnout. Pro cestování po moři se využívaly obchodní lodě. Pohybovaly se rychlostí 4-6 uzlů. Za příznivých podmínek urazily asi 180-270 km za den. Lodě s obilím dokonce měly i určitý jízdní řád. Loď, se kterou Pavel ztroskotal na cestě do Říma, nesla celkem 276 lidí (pravděpodobně včetně členů posádky). Wüst ji považuje za loď běžné velikosti. Velké lodi mohly nést třeba i 600 lidí.
Plavba byla omezena pouze na část roku. Za naprosto nevhodné (uzavřené pro plavbu – byť s určitými výjimkami) bylo moře považováno v období mezi 11. listopadem a 10. březnem. Ale plavba byla riskantní již od poloviny září až téměř do konce května. Za nejpříhodnější období bylo považován poměrně krátký čas mezi 26. květnem a 14. zářím. 
Ale nejen zimní bouře činily plavbu nejistou. Před vynálezem kompasu i zatažená obloha, zhoršená viditelnost nebo noc ztěžovaly plavbu a zvyšovaly pravděpodobnost najetí na útes či na mělčinu. Být na moři znamenalo být víc než kde jinde na dosah Hádovy říše smrti, do které se ostatně, dle řecké mytologie, cestovalo lodí v doprovodu starce Chárona.
3.3	Namáhavost apoštolátu ve vězení
Nejen dle Pavlových vlastních textů, ale i dle podání, které nám zachoval široký okruh těch, kteří s Pavlem spolupracovali, kteří o něm psali a kteří na jeho listy a nauku formou pseudoepigrafie navazovali, lze považovat věznění pro jeho působení za charakteristické. Před očima nám vyvstává obraz Pavla, který jako apoštol hlásá Krista v okovech. Tento “Pavel v okovech” je přinejmenším stejně významný, jako “Pavel v prachu cest” nebo “Pavel řemeslník”, o kterém již byla řeč.
Sám Pavel ze svých sedmi listů, jejichž je nepochybným autorem, napsal dva z vězení (Flp a Flm), v dalším pozdravuje své bývalé spoluvězně (Řím 16,7) a v jednom z nich (2 Kor) vězení dvakrát zmiňuje v tzv. katalozích překážek. Ve více než padesáti procentech své korespondence se tedy dotýká svého věznění. Takovéto procento zmínek o věznění v něčí korespondenci již samo o sobě vypovídá, že pobyt ve vězení byl pro autora něčím, co trvale a podstatně zasahovalo do jeho života.
Stejně zajímavý je i podrobnější pohled na výše zmíněné Pavlovy katalogy překážek. I když v 2 Kor 11,23-29 vypočítává mnohé další překážky (5x čtyřicet ran bez jedné, 3x trestán holí, 3x ztroskotání, 1x kamenování) a k jejich vyčíslení používá určitých číslovek, k popisu pobytu ve vězení používá neurčité – vícekrát, hojně (evn fulakai/j perissote,rwj  - podobně v 2 Kor 6,4-5 používá plurál ,v žalářích‘ evn fulakai/j) a tím na rozdíl od bití, ztroskotání či kamenování nevyjadřuje určitý konkrétní počet, ale prezentuje věznění jako skutečnost, která je velmi četná. Podobně se vyjadřuje o svých cestách – ,častokrát na cestách‘ (2 Kor 11,26). Jsou tedy vězení a žaláře pro něj něčím podobným, stále ho provázejícím, jako např. neustálé cestování? Způsob, jakým sám Pavel dělá jejich “statistiku” bez toho, že by uváděl konkrétní počet, tomu nasvědčuje.
K podobným závěrům vede i analýza Skutků apoštolů. Rapske ve své monografii pojednávající o Pavlově pobytech ve vězení na základě Skutků apoštolů uvádí, že téměř dvacet pět procent knihy Skutků popisuje jeho závěrečné uvěznění a pobyt ve vězení. Když započítá i 22 veršů popisujících Pavlovo uvěznění ve Filipech, dochází k téměř třiceti procentům. 
Tato statistika ukazuje, že i když Lukáš nevypočítává příliš mnoho případů, kdy byl Pavel vězněn (Filipy a závěrečný řetězec od Jeruzaléma po Řím), a některé ať již úmyslně, či neúmyslně jednoznačně vynechává, považuje skutečnost, že Pavel nejen často je vězeň, ale zejména, že apoštolsky působí jako vězeň, pro něj za natolik charakteristickou, že jí věnuje podstatnou část svého literárního díla. Při popisu Pavla jako apoštola jde v jeho podání z téměř padesáti procent o Pavla vězně. Vězení je tedy podle Lukáše podstatnou součástí nejen Pavlova života, ale především jeho apoštolského působení a z velké části se s jeho působením překrývá, což je poznatek, který rozhodně stojí za povšimnutí, a pomáhá nám porozumět, jak významnou roli v jeho namáhavé práci pro evangelium útrapy věznění hrály. Pro Pavla bylo vězení místem, kde a odkud velmi často a někdy i dlouho vykonával svou apoštolskou činnost.
S pomocí informací obsažených ve Skutcích apoštolů můžeme za použití dalších znalostí čerpaných z archeologie a starověkých textů, tak jak jsou shrnuty v připojeném exkurzu o římské vězeňské praxi v Pavlově době, sestavit poměrně plastický pohled na alespoň některé z Pavlových pobytů ve vězení, které patřily k jeho namáhavé apoštolské práci.
Exkurz 5: Římská vězeňská praxe v Pavlově době
Je možno rozlišit celkem šest různých účelů, které v době I. stol. mohl mít pobyt ve vězení: ochrana, vazba, očekávání vykonání rozsudku, provedení rozsudku, prostředek donucení a trest.
Pobyt ve vězení za účelem ochrany dané osoby je doložen například v Tacitových letopisech, kdy v roce 69 po Kr. císařové Vitellius a Otho uvěznili ty, jejichž životy byly ohroženy od jejich spoluvojáků. Podobně Vitellius sám později (v témže roce) prosil, aby byl třeba zavřen do vězení, ale ponechán na živu, protože má něco důležitého ke sdělení císaři Vespasianovi. Podobný motiv stojí alespoň v pozadí Sk 21,31-36.
Uvěznění sloužilo i jako vyšetřovací vazba a místo očekávání vynesení rozsudku. Pro I. stol. po Kr. je to možno doložit na případu filozofa Apollonia a jeho spoluvězně, kteří byli drženi ve vazbě v době vlády císaře Domitiana (81-96 po Kr.). Uvěznění mělo zabezpečit, aby byl viník k dispozici pro vyšetřování i následný soud. Takový význam mělo také v případě, že římský občan podal odvolání. Někdy vazba mohla být nahrazena nějakou jinou formou záruky. Do této kategorie uvěznění ve smyslu vazby patří dle Rapskeho nejen některé Pavlovy pobyty ve vězení, ale také uvěznění Jana Křtitele (Mk 6,14-29) a Petra (Sk 12,3 nn.) jsou dokladem této funkce vězení v římských provinciích. 
Ve vězeních také již odsouzení očekávali provedení rozsudku. To mohlo trvat několik dní, ale i podstatně delší dobu, pokud to sloužilo nějakým dalším účelům, např. aby mohli odsouzení být mučeni a byly získány důkazy proti dalším osobám. 
Pro ty, kteří byli odsouzeni k smrti, bývalo vězení i místem provedení rozsudku. Poprava ve vězení bývala někdy eufemisticky označována jako “jít do vězení” či “být uvržen do vězení”. Takto byl bezprostředně po triumfálním průvodu vtažen do vězení a popraven i jistý Šimon, jak svědčí ve své Židovské válce Josef Flavius. Nejčastějším způsobem popravy přímo ve vězení bylo zřejmě uškrcení.
Uvržení do vězení sloužilo také jako forma donucení k něčemu (lat. coertitio). Nešlo tedy o výkon soudní, ale výkonné moci. Úředníci si takto vynucovali uposlechnutí svých příkazů. I když existovaly různé způsoby jak donutit k uposlechnutí, vůči římským občanům měli úředníci omezené možnosti a nesměli některých krutých způsobů proti nim používat. O to hojněji bylo užíváno právě uvěznění. Římský právník Ulpian radí správcům provincií, aby dali uvěznit ty, kteří poskytují pomoc rouhačům, lupičům a zlodějům. Podobné opatření mohlo být jako zcela legální použito i proti těm, kteří pomáhali Pavlovi a jeho společníkům, aby byly donuceni zanechat své pomoci.
Nakolik mohlo věznění sloužit i jako trest pro římské občany je sporné. Dle Rapskeho je třeba rozlišovat právní stav a konkrétní praxi. I když právní stav (teoretická dovolenost či nedovolenost) je sporný, o tom, že vězení bylo využíváno jako forma trestu, není z dochovaných dokladů pochyb. 
Ve vězeňské římské praxi v I. stol. po Kr. můžeme rozlišit nejen šest výše uvedených různých účelů, které uvěznění mělo, ale i čtyři (případně pět) stupňů podle míry přísnosti vězení. Od nejtvrdšího po nejmírnější je možno uspořádat různé typy vězení v Pavlově době následujícím způsobem: státní vězení (lat. carcer), tzv. lomy (lat. lautumia), vojenská vazba (lat. custodia militaris), svěření na záruky (lat. fideiussoribus committenda) a částečně sem patří i podmínečné propuštění.
Nejtvrdší vězení, tzv. státní vězení (carcer), se nacházelo v Římě v severovýchodním rohu Fora Romana. Jeho polohu dosvědčují nejen antické literární prameny, ale i dvě dodnes velmi dobře dochované cely. Horní cela pochází z konce II. nebo začátku III. stol. př. Kr. Byla původně jedna z mnoha. Má klenbu, která se opírá do skály Capitolského návrší, spodní cela (nazývaná Tullianum) je kruhového tvaru z neomítnutých kamenů a představovala nejhorší místo vězení. Pochází z doby asi o sto let starší než horní cela. Římský právník Ulpian (asi 170-228) píše, že toto vězení bylo určeno pouze pro osoby nízkého rodu a že si nevzpomíná, že by ve státním vězení byl někdy vězněn někdo významného postavení. Státní vězení nebylo jen v Římě, je doloženo i v Aténách, kde se jeho zbytky nacházejí pravděpodobně nedaleko jihozápadního rohu Agory.
Dalším jen nepatrně mírnějším místem věznění byly v Římě (ale i jinde) kamenné lomy (lautumia). Toto vězení leželo zřejmě na úbočí Capitolu a mohlo pojmout značný počet vězňů. Diodorus popisuje jaké hrůzy v něm prožívali první vězni – aténští váleční zajatci, kteří v něm pracovali v roce 413 před Kr. A Plautus popisuje útrapy otroků v takovýchto lomových vězeních, kteří přes den museli lámat obrovské kamenné bloky a v noci byli spoutaní v temných celách. Použití lomů jako vězení a vězňů jako dělníků v lomech může být doloženo i pro další lokality.
Mimo hlavní správní střediska je možno předpokládat existenci malých vězení v jednotlivých v městech. Sloužily jako místa lehčích trestů nebo jako místa přechodného uvěznění před deportací do správního střediska province.
Jako další ve stupnici vězení podle tvrdosti se nachází vojenská vazba (custodia militaris). Toto svěření obžalovaného do péče vojska mělo několik forem. Nejpřísnější byla vazba ve vojenských budovách nebo táborech. Být střežen ve vojenském táboře bylo pravděpodobně nejhorší. Bylo to sotva lepší než pobyt ve vězení. Další formou vojenské vazby bylo střežení ve vlastním domě. Tento způsob byl samozřejmě mnohem mírnější, než kterýkoliv z předchozích, i když stálá přítomnost střežících vojáků byla rovněž nepříjemná. Další formy vojenské vazby či dohledu byly vykonávány tehdy, když byl obžalovaný eskortován s vojenským doprovodem do správního centra provincie nebo do Říma, a také nad těmi, kteří byli odsouzeni k vyhnanství či vypovězeni. Podmínky takto střežených či odsouzených se zřejmě lišily případ od případu, záleželo především na strážcích. Zdá se však, že spoutání okovy (podobně jako ve všech typech vězení) bylo pravidlem, opak byl spíše výjimkou.
Svěření na záruky (fideiussoribus committenda) byla další z volnějších forem vězení. Dotyčný byl svěřen do péče vlastní rodiny či někoho významného, který za něj převzal zodpovědnost a postaral se, aby neuprchl, nemohl pokračovat ve svém nezákonném jednání, či byl k dispozici pro další vyšetřování či soud.
Do kategorií uvěznění patří do jisté míry i podmínečné propuštění, kdy měl dotyčný zakázáno bez vědomí úřadů opustit město a nesměl veřejně působit.
Na typu vězení závisely podmínky, ve kterých vězeň žil. Všeobecně je možno říci, že byly nesrovnatelně horší, než ty, ve kterých dnes žijí vězni nejen v evropských, ale i v asijských zemích…
Vězeň v žaláři trpěl především nedostatkem základních životních potřeb. Strádal nedostatkem světla v průběhu dne, z bezpečnostních důvodů nebylo vůbec žádné světlo v noci, chlad nebo naopak dusné vedro v přeplněných žalářích a nedostatečný přístup čerstvého vzduchu. Navíc špatné hygienické podmínky, nemoci. Taktéž i případný nedostatek jídla, pokud vězeň neměl nikoho, kdo by ho zásoboval. V zásadě totiž nebylo povinností žalářníka starat se o obživu vězně. Ten se o ni většinou musel starat sám, prostřednictvím svých přátel. Vězeňský systém můžeme zjednodušeně popsat slovy: žalářník se stará, aby vězeň neuprchl, vše ostatní je starostí vězně. Pokud je někdy doložen opak, jde spíše o výjimky nebo o pozdější prameny.
K těmto obtížím přistupovalo spoutání okovy, které, jak se zdá, bylo v žalářích (a také při svěření do péče armády) pravidlem. Tak bylo často “být v okovech” synonymem pro pobyt v žaláři. Okovy byly upevněny na rukou, někdy na nohou, někdy měly formu obojku na krku. Zvláště při přepravě vězňů bývaly okovy jen na jedné ruce, a vězni byli spoutáni po dvojicích, nebo byl vězeň pravou rukou připoután k levé ruce svého strážce. I když terminologie není zcela jasná a nebyla vždy používána zcela důsledně, zdá se, že hlavním znakem takzvané vazby (lat. custodia) byla právě skutečnost, že obviněný byl zproštěn této jinak obvyklé nutnosti nosit okovy. Kromě váhy působící otlaky a rozdírající kůži trápily okovy vězně v noci nemožností volně měnit polohu a také svým neustálým řinčením. V noci bylo navíc z bezpečnostních důvodů někdy zvykem zavírat vězně na nejbezpečnější (ale také nejtmavější, nejhůře větrané…) místo vězení, do takzvané vnitřní cely, případně jim nohy sevřít do klády. Takto byla pro vězně noc stejně strašná jako den.
K fyzickým útrapám uvěznění přistupuje ještě hanba spojená s tímto pobytem. Rapske charakterizuje tento aspekt uvěznění v kontextu tehdejší doby:
‚Středomořská kultura I. stol. po Kr. byla ovládána ctí a bezectností - hanbou. Snadno tak můžeme podcenit stigma, spojené s pobytem ve vězení a nesením okovů. Starověká literatura spojuje vězení s hanbou. Proces veřejného odvedení do vězení, zvláště když byl člověk spoután, a také nasazení pout, i když dotyčný nebyl uvězněn, bylo pociťováno (a také zamýšleno) jako hluboká degradace. Veřejné vystavení na odiv, bez ohledu na to, zda se někdo provinil, či byl nevinný, bylo hanbou, která mohla dotyčného provázet po celý jeho další život.‘
O tom, že vše, co nějak souviselo s vězením, bylo považováno za bezectné, svědčí i výrazy, které se používaly jako nadávky. 
Hanba spojená s uvězněním se netýkala jen samotného vězně, ale i jeho rodiny. Že takováto hanba mohla dopadnout i na další osoby, které byly vězni jakkoliv blízké (na jeho žáky, přátele), dosvědčuje i 2 Tim 1,8: ‚Nestyď se tedy vydávat svědectví o našem Pánu, ani za mne, jako vězně, se nestyď, nýbrž snášej spolu se mnou všechno zlé pro evangelium.‘ Odraz toho, že se skutečně mnozí za Pavla styděli, či snad dokonce toho, že se báli, aby něco z jeho hanby nepadlo i na ně, je možno spatřovat v 2 Tim 4,16: ‚Při mé první obhajobě nikdo při mně nebyl, všichni mě opustili.‘ I když jde pravděpodobně až o pozdní text, zachycuje skutečnost, se kterou se musel Pavel dle svého vlastního svědectví opravdu vyrovnat (srov. Flp 1,20).
Vezmeme-li v úvahu všechny výše uvedené faktory, které působily nejen na tělesný stav vězně, ale i na jeho psychiku, není divu, že vězení bylo místem častých sebevražd.
3.4	Psychická namáhavost Pavlovy apoštolské činnosti
Dosud jsme se věnovali námaze, která se při Pavlově apoštolské činnosti projevovala především v tělesné rovině. Nyní si všimneme psychické namáhavosti Pavlovy apoštolské činnosti – elementů, které vytvářely mimořádnou psychickou zátěž, jejíž nesení mohlo být v některých chvílích snad ještě namáhavější, než snášení tělesné námahy a útrap. Částečně jsme se již tohoto tématu dotkli, když jsem hovořili o Pavlových pobytech ve vězeních. Nyní se mu budeme věnovat podrobněji a ve větším rozsahu. Kapitola je doplněna exkursem o tělesných trestech v římském a v židovském prostředí, jejichž hrozba, podobně jako hrozba vězení, Pavla neustále provázela.
3.4.1	Ohrožení ze strany falešných bratří
Falešní bratři představovali pro Pavla určitý druh vnitřního nebezpečí. Proto vnímal jejich aktivity nejen jako obtíž, ztěžující již tak namáhavou činnost pro evangelium, ale i jako bolest… Dle výkladu Murphy-O‘Connora právě jejich činnost vnímá Pavel jako ‚osten v těle‘ (2 Kor 12,7), který ho sráží… 
Pavel zmiňuje falešné bratry a s nimi spojené nebezpečí v 2 Kor 11,26 (a také falešní apoštolové ve  ver. 13, označení ve ver. 15 za služebníky satana, patří zcela jistě k falešným bratřím) a v Gal 2,4. 
V Gal 2,4 falešné bratry i blíže charakterizuje: 
1)	předstírají, že jsou bratři, 
2)	pokoutně se mezi nás vetřeli, 
3)	s úmyslem slídit po naší svobodě, kterou máme v Kristu,
4)	aby nás uvedli do otroctví zákona.
Klauck vyvozuje z kompozice 2 Kor 11,26 velikost tohoto nebezpečí, jak ho Pavel subjektivně vnímal: Falešní bratři v katalogu překážek (2 Kor 11,23-29) patří do stejné myšlenkové linie s pohany a židy, kteří ho rovněž ohrožovali. Zmíněni jsou však až po vyjmenování nebezpečí ve městě, v pustině a na moři. V tom je dle Klaucka záměr: falešní bratři jsou celkově nejnebezpečnější… Je patrné, že těmito falešnými bratry se myslí extrémní židokřesťané, se kterými se Pavel musí potýkat. Murphy-O‘Connor je dokonce (alespoň co se týče Galácie) popisuje jako vyslance z Antiochie.
V souvislosti s falešnými bratry vyvstává otázka: Šlo o jednu nebo více na sobě nezávislých skupin, se kterými se Pavel musel potýkat? Současný vývoj pohledu na tuto problematiku shrnuje Gnilka: ‚Zatímco Lütgert (na počátku minulého století) mluvil ještě o jednotné antipavlovské frontě, vidíme dnes skutečnost diferencovaněji a vycházíme z toho, že Pavel měl co do činění s různými protivníky, přinejmenším v Galácii a v Řecku.‘
Ať se přikloníme k novějšímu či staršímu názoru, nebezpečí od falešných bratří zůstává stále značné. Nepříjemný a apoštolskou práci velmi ztěžující je jak jeden protivník, který systematicky a možná i koordinovaně útočí, tak nutnost boje na několika frontách proti několika, i když snad (ale rozhodně ne nutně) slabším protivníkům.
3.4.2	Ohrožení ze strany židů
Ve svém nejrozsáhlejším katalogu útrap (2 Kor 11,23-29) se Pavel zmiňuje o nebezpečí od vlastního lidu – tedy od příslušníků vlastního, jemu nesmírně drahého židovského národa, kteří mu však jeho apoštolskou práci ztěžovali při nejrůznějších příležitostech. Janovo evangelium (Jan 9,22) i Skutky apoštolů (Sk 3-8) ukazují, že židovská strana nevedla spor s rodícím se křesťanstvím a Kristovými stoupenci jen teologickými argumenty. Kde mělo židovstvo mocenské prostředky, byly křesťanské obce vystaveny pronásledování a útlaku. Židé, nakolik toho byli v daných podmínkách schopni, se snažili nejen ztěžovat a ohrožovat Pavlovo dílo, ale představovali hrozbu i pro něj samotného.
Můžeme se ptát, z jakého důvodu mohli židé Pavla trestat. Paul Billerbeck ve svém komentáři vyjmenovává na základě Talmudu několik desítek důvodů, které mají být trestány čtyřiceti ranami. Téměř výlučně jde o nejrůznější jednotlivá přestoupení Mojžíšova zákona. Čtyřicet ran (resp. v praxi čtyřicet bez jedné) je tedy synagogální trest za porušení Zákona. 
Židovský trest kamenování (hrdelní trest) byl určen mimo jiné těm, kteří se rouhali Bohu. Mimo regulérně vynesený a vykonaný trest mohlo jít ale i o spontánní jednání davu, kterému nepředcházel žádný soud.
Přesto, že o okolnostech a důvodech Pavlova bičování Židy nemáme další bližší informace ani z jeho listů ani ze Skutků apoštolů a o okolnostech kamenování jsme informováni jen velmi stručně ve Skutcích (Sk 14,19), pomáhá nám zjištění, že čtyřicet ran bez jedné bylo trestem za nedbání Zákona a kamenování trestem mimo jiné za rouhání a odpad k cizím bohům, porozumět, proč byl Pavel téměř stále v nebezpečí od Židů, pokud se pohyboval na území Judska nebo diaspory. Prakticky nedodržoval různá ustanovení Mojžíšova zákona a navíc teoreticky svým posluchačům a čtenářům vysvětloval, proč již Zákon nemá sílu a platnost. Hrozba trestu nad ním stále visela. Bylo ho možno potrestat, kdykoliv se vyskytl žalobce. 
Kromě tělesných trestů a kamenování, hrozil Pavlovi ze strany Židů ještě jeden trest – vyloučení ze synagogy. Přesto, že způsob aplikace a formy tohoto trestu v polovině I. stol. po Kr. nejsou zcela jasné, je nepochybné, že i hrozba vyloučení ze synagogy mohla na Pavla při jeho apoštolské práci nějakým způsobem doléhat.
3.4.3	Ohrožení ze strany pohanů
Pavel sám ve svém nejrozsáhlejším katalogu útrap (2 Kor 11,23-29) zmiňuje i o nebezpečí, které mu hrozilo od pohanů. Jednotlivým nebezpečím (vězení, tělesné tresty) se věnujeme podrobně v rámci příslušných exkurzů. Nyní nám však půjde o popis právního rámce nebezpečí, které pro Pavla pohané představovali, abychom si mohli udělat představu, jak vážná a častá tato hrozba byla. Nesmíme však zapomenout, že kromě této institucionalizované podoby mělo nebezpečí od pohanů i svou neinstitucionalizovanou tvář zejména ve skupinách kriminálních živlů, se kterými se Pavel při svém putování mohl rovněž setkat, jak již bylo naznačeno v oddíle popisujícím obtíže a námahu jeho cest.
Důvody, proč byl Pavel tělesně trestán ze strany Římanů (nebo jim podléhajících autorit) a ty, které ho přiváděly do vězení, spolu vzájemně souvisí a jsou prakticky totožné. Kromě zřejmě nejčastějšího a nejzávažnějšího obvinění z občanských nepokojů, připadají v úvahu i jiná obvinění např. za šíření názorů, které mohly podkopávat autoritu impéria a jeho představitelů. Do roku 64 po Kr. však šlo vůči křesťanům nejčastěji o soukromé žaloby ze strany Židů nebo pohanů, pokud se cítili ať již jako jednotlivci, nebo jako celá skupina nějak poškozeni.
Podstatné je, že při vynášení rozsudku (a nebo také při rozhodnutí, jak s provinilci bez soudu, či před soudem naložit), hrála závažnost provinění roli pouze jednoho z určujících faktorů. Naše pojetí spravedlnosti jako postavy se zavázanýma očima, která nehledí na osobu stojící před ní, se velmi liší od římského pojetí spravedlnosti při soudním jednání, kdy soudce vynášel rozsudek s přihlédnutím k postavení stran a s ohledem na fakta případu. Do okolností (jak polehčujících tak přitěžujících) bylo počítáno nejen postavení (sociální status) a bohatství (ekonomický status) obžalovaného, ale také postavení a bohatství žalobce.
Vliv těchto faktorů při rozhodování o uvěznění či jiném potrestání obžalovaného je možno zobrazit graficky (viz tabulka 4).

Tabulka 4: Působení faktorů ovlivňujících jednání s obviněnou osobou
Závažnost činu	Sociální stav obžalovaného	Ekonomické postavení obžalovaného	Sociální stav žalobce	Ekonomické postavení žalobce	  ®®®
	Výsledný trest	
	
                                 Nejlepší průběh případu z hlediska obžalovaného viníka: 	
Nízká	Vysoký	Vysoké	Nízký	Nízké	  ®®®	Nejnižší	
	
                                 Nejhorší průběh případu z hlediska obžalovaného viníka:	
Vysoká	Nízký	Nízké	Vysoký	Vysoké	  ®®®	Nejvyšší	

Do tabulky se můžeme pokusit zařadit i Pavla (s vědomím, že část posouzení byla vždy subjektivní a závisela na konkrétní autoritě, před kterou se Pavel ocitl).
Co se týče závažnosti činu, bylo již řečeno, že působení občanských nepokojů bylo považováno za jedno ze tří nejzávažnějších obvinění. Ostatní obvinění (zvláště ta, která proti němu vznášeli jednotlivci – např. pro utrpěnou škodu – Sk 16,19) byla méně závažná, i když některá byla úmyslně prezentována tak, že se netýkají jen materiální újmy jednotlivců, ale všeobecného zájmu a blaha. 
Co se týče Pavlova sociálního postavení, bylo velkým kladem jeho římské občanství. Svědectví o něm máme pouze ze Skutků, Pavel sám se o něm ve svých listech nezmiňuje a i dle svědectví Skutků ho často nevyužívá. I proto někteří o skutečnosti Pavlova římského občanství pochybovali – zdá se však, že neprávem. Pavlovu zdrženlivost v odvolání se na své římské občanství je možno vysvětlit i nesnadností jeho prokázání v místech vzdálených od jeho domova, kde Pavla nikdo neznal, a čekání na případné svědky např. z Tarsu by situaci spíše zkomplikovalo než usnadnilo. Pavlovo sociální postavení ovlivňovala ještě druhá skutečnost – byl Žid z diaspory. I když záleželo na konkrétním úředníkovi, je možno tuto skutečnost chápat spíše jako něco, co Pavlovi v očích velké části pohanů přitěžovalo. O protižidovských náladách svědčí i Skutky apoštolů. Jeho sociální postavení ovlivňovalo i jeho zaměstnání - skenopoio,s (Sk 18,3). V očích židů to nemusela být žádná diskvalifikující skutečnost, že se živil prací vlastních rukou, jak jsme si však již ukázali, v očích Řeků takovýto způsob obživy rozhodně nebyl nijak prestižní. Jan Chrysostomos vyvozuje ze Sk 18,3, že Pavel ‚…nebyl z význačné rodiny. Jak jinak by bylo možné, aby měl takovéto zaměstnání?‘ 
A tím se dostáváme k poslednímu faktoru, který ze strany Pavla mohl ovlivnit, jak s ním při soudním i mimosoudním jednání příslušné římské nebo Římanům podléhající autority nakládaly. Jde o Pavlovo ekonomické postavení. Zde jsme odkázáni jen na náznaky. Skutečnosti, že dle svědectví Skutků prokurátor Festus očekával od Pavla úplatek (Sk 24,26) a že si Pavel v Římě mohl pronajmout byt v době své vazby v Římě (Sk 28,30), by nasvědčovaly, že Pavlova ekonomická situace nebyla špatná. Naopak zmínky o hladu, nedostatku oděvu, zimě… v katalozích útrap obsažených v jeho vlastních listech svědčí o častém nedostatku a materiálním strádání. Pavlova ekonomická situace se pravděpodobně v průběhu jeho působení často měnila, jak to naznačuje on sám ve slovech: ‚Dovedu trpět nouzi, dovedu mít hojnost. Ve všem a do všeho jsem zasvěcen: být syt i hladov, mít nadbytek i nedostatek. Všecko mohu v Kristu, který mi dává sílu.‘ (Flp 4,12 n.).
Opačný vliv mělo sociální a ekonomické postavení Pavlových žalobců. Žaloba byla závažnější tehdy, když žalobci byli majetní, jak tomu dle Skutků bylo pravděpodobně v Efezu (Sk 19,24-27), a byli římskými občany, jak tomu pravděpodobně bylo ve Filipách (Sk 16,21). Naopak když byli žalobci Židé, byly Pavlovy vyhlídky lepší (Sk 18,12-17). V takovém případě měl Pavel dokonce určitou naději, že žaloba nebude vůbec přijata, jak se to stalo právě v Korintě. To však příliš neumenšovalo velikost hrozby, neboť vzhledem k tomu, že výsledek závisel i na subjektivním postoji soudní autority, Pavel si nikdy nemohl být předem jist výsledkem. 
3.4.4	Další elementy psychické namáhavosti Pavlova apoštolátu
Mezi dalšími elementy, které zvyšovaly psychickou namáhavost jeho apoštolské práce, jmenuje Pavel starost o všechny církevní obce (2 Kor 11,28) a účast na cizích slabostech a pokušeních (11,29). Murphy-O‘Connor se domnívá, že žádná z Pavlových církevních obcí nesplňovala plně jeho očekávání. Vždy tu byl – v každém společenství, které založil – někdo, kdo mu působil zármutek: povaleči v Tesalonice, Euodia a Syntyché ve Filipách, ti, kteří byli zasaženi falešným učením v Galácii, rozmrzelí v Efezu, mystici v Kolosách, ‚duchovní lidé‘ v Korintě. I když se výše uvedený výčet může zdát poněkud umělým – zejména ve Filipách nepředstavovaly Euodia a Syntyché žádný skutečný problém – přesto z mnoha míst Pavlových listů je patrné, že na Pavla starosti s církevními obcemi i s jednáním a postoji jejich členů často doléhaly přinejmenším stejně, jako materiální nedostatek a tělesné útrapy spojené s hlásáním evangelia. O tom svědčí především katalog útrap obsažený v 1 Kor 4,9-13. Souhrn tělesných i duševních útrap tu Pavel prožívá jako určitou zkušenost ‚vyděděnců světa‘. 
Barrett s odvoláním na Roloffa poukazuje na Clementa římského 1 Kor. 5,5 (Pavel pronásledován dia. zh/lon kai. e[rin) a klade toto místo do možné souvislosti s koncem Pavlova života v Římě, který byl dle jeho názoru snad velmi tristní. Odpovídající paralelu spatřuje v 2 Tim 4,16, kde se říká, že Pavla všichni opustili. 
Kromě možné osamělosti, závisti a řevnivosti pronásledovala snad Pavla v závěru jeho působení i obava, aby nedošlo k zpřetrhání svazků mezi jím založenými církevními obcemi a mateřskou církevní obcí v Jeruzalémě, jak s odvoláním na Řím 15,30 nn: ‚…pomáhejte mi v boji svými přímluvami…, aby moje služba pro Jeruzalém byla tamějším bratřím vítaná,‘ předpokládá např. Wilckens.
Pro úplnost je třeba podotknout, že ‚osten v těle‘, o kterém mluví Pavel v 2 Kor 12,7, vykládají někteří rovněž jako duševní a nikoliv tělesné utrpení.
Exkurz 6: Tělesné tresty v Pavlově době
Tělesné tresty nepředstavovaly pro potrestaného jen okamžitou fyzickou bolest. Kromě bolesti ve chvílích, kdy jim byl delikvent podroben, nesly sebou tělesné tresty i další trvalejší stigmata: tělesné poškození a veřejné pohanění. V tomto směru o nich platí totéž, co bylo řečeno o pohaně spojené s pobytem ve vězení v předcházejícím exkurzu. Tato hanba byla v případě tělesných trestů často ještě větší, protože podstatná část procesu věznění se odehrávala mimo pohled veřejnosti. U tělesných trestů tomu bývalo zpravidla přesně opačně – většina se odehrávala na veřejnosti. Mimo poškození cti a zdraví mohly tělesné tresty způsobit i smrt.
Při popisu tělesných trestů v té podobě, v jaké se s nimi setkával apoštol Pavel, je třeba striktně rozlišovat způsob výkonu trestu u Židů (ať již v Palestině, nebo v diaspoře) a zcela odlišnou praxi výkonu trestu u Římanů, o které všeobecně platí, že byla daleko tvrdší než židovská. Nejdříve se budeme věnovat římské praxi při výkonu tělesných trestů, potom židovské.
V právnických textech týkajících se tělesných trestů v římském prostředí můžeme vypozorovat několik (i když vzájemně se z části překrývajících) rozlišení: 
1) Rozlišení mezi fustigatio a flagelatio. První bylo určené pro svobodné občany a pojmenované podle vojenského kopí (fustis), kterým se trest prováděl. Kopí bylo později nahrazeno prutem (virga). Druhé bylo zamýšlené pro otroky a používaly se při něm důtky (flagellum, neboli flagrum).
2) Rozlišení mezi admonitio (neboli castigatio) a verberatio. První bylo lehčím bitím s pomocí fustis nebo flagrum, druhé bylo silné bití s pomocí fustis.
3) Rozlišení mezi pulsatio a verberatio. K prvnímu se původně používala pouze pěst, k druhému prut nebo řemen, ale také se zmiňují řetězy či pěst.
Fustis a virga jsou tedy zmiňovány jak při lehkém tak při těžkém trestání. Právě tento trest byl považován za vhodný pro původce občanských nepokojů. To dosvědčuje Tacitus, Suetonius i Josephus Falavius. O tom, že tělesné trestání po římském způsobu mohlo být velmi tvrdé, svědčí i barvitý popis bití Gaia Servilia utlučeného k smrti, jak nám ho zachoval Cicero. Rozhodně neexistoval žádný limit co do počtu ran, jako v případě židovského zákona.
Přesto však bylo v římském právním řádu stanoveno jedno pravidlo – i když není jisté, nakolik bylo vždy striktně dodrženo: bičování římského občana bylo možné až po vynesení rozsudku trestu smrti (římskou autoritou). Mučení jako prostředek výslechu bylo dovoleno pouze u otroků a osob bez římského občanství.
V židovském prostředí vládla při výkonu tělesných trestů odlišná, mírnější, ale přesto dosti tvrdá praxe. Dle Mojžíšova zákona byl počet ran při tělesných trestech omezen nejvýše na čtyřicet. Dle jeho výkladu však bylo udělováno nejvýše třicet devět ran. Odtud pochází název tohoto trestu: čtyřicet bez jedné.
Výjimkou z maximálního počtu třiceti devíti ran byl (dle Talmudu) případ dvou současných provinění. Pokud to viník snesl, dostal naráz čtyřicet dva ran a tím byla věc vyřízena. Pokud by čtyřicet dva ran naráz nesnesl, bylo mu vysázeno třicet devět ran (případně i méně, pokud by nesnesl ani to) a za druhý delikt byl potrestán až po čase.
Z textů Talmudu můžeme čerpat i další četné informace o provádění trestu bičování v židovském prostředí (i když z doby pozdější, než je doba Pavlova). Dle Talmudu trest bičování čtyřiceti ranami bez jedné následoval po rozsudku tří soudců. Před provedením rozsudku bylo odhadnuto, kolik ran je schopen odsouzený naráz vydržet bez toho, že by trest ohrozil jeho zdraví či život. Počet však musel být vždy dělitelný třemi – jedna třetina ran byla mířena na hruď, zbylé dvě třetiny na záda delikventa. Dokonce i v průběhu vykonání trestu mělo být od dalších ran upuštěno, pokud by je odsouzený již nebyl schopen snést. V takovémto případě byl zbytek ran prominut. Tím se židovské bičování liší od římského, při kterém se na zdraví a dokonce i život delikventa ohled nebral. 
Zdá se, že právě odolnost delikventa a ohled na jeho život a zdraví a nikoliv velikost provinění byla rozhodující při stanovení počtu ran. To platilo alespoň v době vzniku talmudických textů. Tuto praxi můžeme předpokládat i v době prvního křesťanského století.
Bičování se dle Talmudu konalo bičem spleteným z kožených řemenů z býčí kůže připevněným k násadě. Delikvent byl v předklonu přivázán za obě ruce k nízkému sloupu zapuštěnému do země (tím se liší podání Talmudu od Dt 25,2, kde se předpokládá, že viník bude položen), sluha v synagoze mu odhalil hruď a záda a stoje nad ním, vysázel určený počet ran.
I když židovský způsob bičování byl mírnější než římský, nemůžeme si ho rozhodně představovat jako něco neškodného. I bičování podle židovského obyčeje mohlo někdy končit smrtí, jak to naznačuje ustanovení Talmudu o tom, že bičující je bez viny, pokud dodržel počet ran a delikvent pod jeho rukou zemřel.

4	syntéza Pavlova pohledu
Texty nepochybně Pavlových listů zachycují rozsáhlý a značně podrobný výčet Pavlovy činnosti a popis jeho apoštolské práce i jeho námah. Dotýkají se i práce jeho četných spolupracovníků a dalších členů křesťanských církevních obcí. Popis Pavlovy apoštolské práce a jeho námah je možno ještě prohloubit zařazením do kontextu reálií doby. Jak ukázal předcházející oddíl, fenomén “kopos” v Pavlově apoštolském životě tak získává na plastičnosti a barvitosti. Náš cíl však je více, než jen detailně, třeba i v širokém dobovém kontextu, tento fenomén popsat. Chceme mu, vedeni Pavlem, porozumět. Porozumět mu v životě Pavlově, v životě lidí se kterými Pavel spolupracoval nebo se kterými přicházel do styku, a o kterých se ve svých listech zmiňuje, ale i v životě dalších lidí (a tedy i v našem vlastním životě), nakolik Pavel sám svůj pohled na práci a námahu zevšeobecňuje. To je cílem tohoto oddílu.
Chceme-li sestavit syntézu Pavlova pohledu na práci a námahu obsaženou v nepochybně Pavlových listech, stojíme před nelehkým úkolem. Pavel sám pochopitelně ve svých listech, které jsou příležitostnými dopisy, nepředkládá nějaký uspořádaný pohled na toto téma. Je tedy třeba látku, týkající se v Pavlových listech různým způsobem práce a námahy, uspořádat. Vlastním uspořádáním však je do ní vnášeno určité subjektivní hledisko. I když jsme si této skutečnosti vědomi, nelze se jí zcela vyhnout.
4.1	Nástin přirozeně antropologického rozměru
Při presentaci Pavlových myšlenek ve formě uspořádaného celku je vhodné nejprve prozkoumat a popsat Pavlův pohled na přirozený význam práce a námahy v lidském životě. Tímto rozměrem v pohledu na “kopos”, který bychom mohli nazvat přirozeně antropologickým, se však Pavel ve svých nepochybných listech zabývá jen velmi okrajově. Na několika místech sice hovoří o své manuální práci i o práci svých spolupracovníků (1 Sol 2,9; 1 Kor 4,12), nabádá k manuální práci Tesaloničany (1 Sol 4,11) a snad i Filipany (Flp 2,14), ale kterákoliv z těchto zmínek o práci má vždy teologický a evangelizační význam. I když jde o běžnou, hrubou, manuální práci, vždy se nějakým způsobem váže k apoštolátu: umožňuje ho, činí nezávislým, je svědectvím o nezištnosti apoštola, a tak nepřímo svědčí pro jeho evangelium, a nebo má zjednat úctu v očích těch, kteří ,stojí mimo‘ (1 Sol 4,12) a být formou určité preevangelizace. Pokud se Pavel alespoň vzdáleně dotýká tématu práce a námahy pro čistě přirozené cíle, připojuje velmi tvrdá odsuzující slova: ,…jejich koncem je zahynutí, jejich bohem břicho a jejich chloubou to, zač by se měli stydět, neboť smýšlejí přízemně‘ (Flp 3,19). 
Skutečnost, že Pavel hovoří ve svých nepochybných listech o významu běžné práce a námahy v lidské společnosti jen velmi málo, není pravděpodobně náhodná. Pro Pavla patrně jediná práce a námaha, která má skutečný význam, a které proto věnuje pozornost, je práce a námaha pro evangelium - ať již pro jeho šíření (srov. Řím 10,14), nebo pro život v jeho duchu (srov. 1 Sol 1,3). Všechna ostatní práce a námaha je pomíjivá (srov. 1 Kor 7,30 n: ,…a kdo kupují, jako by nevlastnili, a kdo užívají věcí tohoto světa, jako by neužívali; neboť podoba tohoto světa pomíjí.‘), a pokud je její výkon základem nějakých rozdílů ve společnosti, jsou tyto rozdíly naprosto nicotné: ,Koho Pán povolal jako otroka, má v Pánu svobodu. Koho povolal jako svobodného, je v poddanství Kristově.‘ (1 Kor 7,22).
Může říci, že i když si Pavel manuální práce nepochybně váží, nakonec je pro něj u jakékoliv práce nebo námahy vždy rozhodující její konektivita s evangeliem.
Pavlovo vnímání práce je umocněno jeho brzkým očekáváním parusie. Proto na ostatní práci, která nesměřuje nějakým způsobem k šíření a žití evangelia, není ani čas (srov. Gal 6,10; 1 Kor 7,29). Vždyť konečný okamžik se stále znatelně přibližuje (Řím 13,11). 
Z těchto důvodů v následující syntéze Pavlových myšlenek vážících se k práci a námaze, budeme dále hovořit výhradně o práci a námaze, která je nějak spojena s evangeliem – ať již s jeho šířením, nebo životem podle něho. Jde o práci a námahu pro spásu. Jiná Pavla téměř nezajímá. Může to být překvapivé, ale je tomu tak.
4.2	Práce a námaha pro evangelium
I když Pavel běžnou práci, jejíž cíl se omezuje na pouhé budování pozemských hodnot a na získávání živobytí – tj. zachování přirozeného života, ve svých nepochybných listech téměř opomíjí, o to výše vyzdvihuje práci a námahu spojenou s šířením evangelia. Ta je v jeho pohledu zcela prioritní. Tomu odpovídá i způsob jeho vyjadřování. Když Pavel mluví o námaze, namáhavé práci bez dalšího upřesnění, má často (1 Sol 3,5; 1 Sol 5,12; 1 Kor 3,8; 1 Kor 15,10; 1 Kor 15,58; 1 Kor 16,16; Gal 4,11; Flp 2,16; 2 Kor 6,5; 2 Kor 10,15; 2 Kor 11,23; Řím 16,6 a mimo to s výslovným upřesněním ,pracovat v díle Páně‘ dvakrát v Řím 16,12) na mysli právě práci a námahu pro evangelium. 
4.2.1	Důležitost práce a námahy pro evangelium
Práce a námaha pro evangelium je z Pavlova pohledu doslova životně důležitá. Závisí na ní totiž přijetí víry: ,Ale jak mohou vzývat toho, v něhož neuvěřili? A jak mohou uvěřit v toho, o kom neslyšeli? A jak mohou uslyšet, není-li tu nikdo, kdo by ho zvěstoval?‘ (Řím 10,14). A víra má v Pavlově teologii zcela mimořádný a ničím nenahraditelný význam pro život a spásu člověka. Slova ,spravedlivý bude živ z víry‘ (Gal 3,11), která to vyjadřují, opakuje Pavel ještě v Řím 1,17. Zvěstování evangelia (tedy práce a námaha pro šíření evangelia) stojí v Pavlových listech téměř na začátku řetězce, na jehož konci je život. Bezprostřední souvislost mezi zvěstováním a vírou vyjadřuje i Řím 10,17: ,Víra je tedy ze zvěstování…‘
Práce a námaha pro evangelium je důležitá nejen z perspektivy pohledu na adresáty evangelia, kterým zprostředkovává život, ale má význam i ve vztahu k Bohu. Přispívá k jeho oslavě: ,To všechno je kvůli vám, aby se milost ve mnohých hojně rozmáhala a tak přibývalo i díků k slávě Boží.‘ (2 Kor 4,15). Ti kteří s námahou pracují pro šíření evangelia, se podílejí na Kristově triumfu: ,Budiž vzdán dík Bohu, který nás stále vodí v triumfálním průvodu Kristově a všude skrze nás šíří vůni svého poznání.‘ (2 Kor 2,14). Svou slávou předčí veškeré služby, které dosud byly (srov. 2 Kor 3,8). Může být, podobně jako práce a námaha spojená s životem podle evangelia, duchovní bohoslužbou (Řím 12,1).
Práce a námaha pro evangelium (pro jeho šíření a pro prohlubování života z něj) je účastí na Boží činnosti: způsobilost k ní je od Boha (2 Kor 3,5 n.), Bůh domlouvá našimi ústy (2 Kor 5,20), on je ten, který skrze apoštolskou práci povolává Kristovou milostí (Gal 1,6). Od Boha Otce nejen vše vychází, ale k němu také vše směřuje (srov. 1 Kor 15,28) a člověk se skrze namáhavou práci pro evangelium stává nejen Božím otrokem a služebníkem, ale dokonce ,Božím spolupracovníkem‘ (srov. 1 Sol 3,2; 1 Kor 3,9). Výraz spolupracovník Boží (sunergo.j tou/ qeou/), který se Pavel v tomto kontextu dvakrát odvažuje použít, je tak silný, že byl dalšími opisovači posvátného textu později záměrně oslabován, jak o tom svědčí četné varianty v řeckém textu. Implicitně je tato spolupráce s Bohem naznačena v 1 Sol 3,10: ,Ve dne v noci vroucně prosíme, abychom vás mohli spatřit a doplnit, čeho se nedostává vaší víře.‘ Vždyť víra i její růst nemá svůj původ v pouhé lidské činnosti… 
V souvislosti s prací pro evangelium se člověk stává správcem Božích tajemství (1 Kor 4,1) a Božím poslem (Gal 4,14). Ač slabý, má účast na Boží síle, která překoná vše ostatní (1 Kor 1,25).
4.2.2	Namáhavá práce pro evangelium a Kristus
Pavel nejen že nezvěstuje sám sebe, ale Krista (srov. 2 Kor 4,5), ale i celé jeho dílo není ve skutečnosti jeho. Pro Pavla není práce pro šíření evangelia a pro prohlubování života z něj jeho vlastní činností, nebo činností jiných, na tomto díle se podílejících lidí. Je to dílo Krista Ježíše (Řím 16,3), dílo Kristovo (Řím 16,9), dílo Páně (1 Kor 16,10; 2 Kor 2,12; Řím 16,12). Nejen Pavel, ale i mnozí další, se tak stávají služebníky Krista (1 Kor 4,1; 2 Kor 11,23; Gal 1,10) případně Krista Ježíše (Řím 1,1; Řím 15,16; Flp 1,1) nebo jen služebníky (1 Kor 3,5) či služebníky pro Ježíše (dia. VIhsou/n) (2 Kor 4,5). Jsou posly Kristovými (2 Kor 5,20). 
Jedno Kristovo dílo Pavla spojuje i s dalšími, kteří na něm pracují. Účastí na jednom Kristově díle (a ne na díle Pavlově) se stávají spolupracovníky, jak vysvítá z Řím 16,3: ,Pozdravujte Prisku a Akvilu, mé spolupracovníky v díle Krista Ježíše…‘
Spojení s Kristem u těch, kteří pracují pro evangelium jde dle Pavla ještě dále. Jsou spolupracovníky na jeho díle smíření (2 Kor 6,1). Bůh sám jim to uložil: ,Neboť v Kristu Bůh usmířil svět se sebou. Nepočítá lidem jejich provinění a nám uložil zvěstovat toto smíření.‘ (2 Kor 5,19)
V tom všem ale nejsou nijak nezávislí, soběstační. Jejich práce je závislá na Pánu. Jednají ,každý tak, jak mu dal Pán‘ (1 Kor 3,5). Pavel ví i o možnosti, že někteří lidé nejednají tak jak jim Pán dává, i když jejich působení může snad vzdáleně připomínat práci pro evangelium. V Řím 16,18 o nich říká: ,Takoví lidé totiž neslouží Kristu, našemu Pánu, nýbrž svému prospěchu, a snaží se krásnými a pobožnými řečmi oklamat mysli bezelstných lidí.‘
Vztah Krista a těch, kteří pracují pro evangelium má i mystickou rovinu. Je to Kristova oslava i účast na jeho slávě: ,Budiž vzdán dík Bohu, který nás stále vodí v triumfálním průvodu Kristově a všude skrze nás šíří vůni svého poznání.‘ (2 Kor 2,14) a je to také participace (byť spíše jen akcidentálním způsobem) na jeho oběti: ,Jsme totiž jakoby vůní kadidla, jež Kristus obětuje Bohu; ta vůně proniká k těm, kteří docházejí spásy, i k těm, kteří spějí k zahynutí.‘ (2 Kor 2,15), kterou tak ti, kteří pracují pro evangelium, činí všem zjevnou. To vše se děje dle 2 Kor 2,17 ,před tváří Boží v Kristu‘. Pavlovo jednání je jakoby zpřítomněním Krista: ,Jednejte podle mého příkladu, jako já jednám podle příkladu Kristova.‘ (1 Kor 11,1) a takto ho také někteří přijímají (srov. Gal 4,14). Pavel ve své namáhavé práci pro evangelium se jakoby mysticky sjednocuje s Kristem.
V Pavlově případě je Kristus rovněž ten, kdo ho do práce pro evangelium bezprostředně uvedl: ,Vždyť já jsem je nepřevzal od žádného člověka ani se mu nenaučil od lidí, nýbrž zjevil mi je sám Ježíš Kristus.‘ (Gal 1,12). Ale i u ostatních přičítá Pavel účast na díle evangelia Bohu, který stojí na začátku dobrého díla, a který ho také završuje (srov. Flp 1,5 n.).
S Kristem souvisí i hlavní motiv Pavlovy činnosti – pochopení Kristovy lásky: ,Vždyť nás má ve své moci láska Kristova – nás, kteří jsme pochopili, že jeden zemřel za všecky, a že tedy všichni zemřeli; a za všechny zemřel proto, aby ti, kteří jsou naživu, nežili už sami sobě, nýbrž tomu, kdo za ně zemřel i vstal.‘ (2 Kor 5,14 n.). Tento motiv je naprosto trvalý a neochvějný: ,Kdo nás odloučí od lásky Kristovy? Snad soužení nebo úzkost, pronásledování nebo hlad, bída, nebezpečí nebo meč?‘ (Řím 8,35).
Závěrem tohoto oddílu můžeme shromážděné poznatky stručně shrnout. Práce a námaha spojená s hlásáním evangelia je pro Pavla podstatným faktorem, který ho spojuje hned několika způsoby s Kristem: dává mu účast na jeho díle, činí ho v hlubším slova smyslu Kristovým služebníkem (víc než by jím byl pouhým křtem), spojuje ho s ostatními, kteří na tomto díle pracují, mysticky spojuje s Kristem a jeho slávou, oslavuje Krista, vede dokonce ke ztotožnění s Kristem, v Kristu má tato činnost svůj původ a na Krista je směrována, a pochopení jeho lásky je jejím hlavním motivem.
4.2.3	Další pohnutky k práci a námaze pro evangelium
I když  výše popsaný vztah práce a námahy pro evangelium ke Kristu by byl již naprosto dostatečným motivem, zmiňuje Pavel i další závažné pohnutky, které ho k ní vedou, a které je možno chápat do značné míry univerzálně – nevztahují se pouze na Pavla, ale na každého, kdo pro evangelium pracuje:
1.	Ve vztahu k Bohu je to především skutečnost Božího povolání. K práci pro evangelium byl výjimečným způsobem povolán Pavel, ale toto povolání je ve skutečnosti daleko univerzálnější a netýká se jen Pavla: ,Bůh nás uznal za hodné svěřit nám evangelium…‘ (1 Sol 2,4). Pro Pavla je práce pro evangelium také určitou formou bohoslužby: ,Konám tuto posvátnou službu kázáním Božího evangelia, abych pohany přinesl jako obětní dar milý Bohu, posvěcený Duchem svatým.‘ (Řím 15,16; srov. i Řím 12,1).
2.	Ve vztahu k těm, ke kterým se Pavel obrací, je motivem jeho práce především láska: ,Tolik jsme po vás toužili, že jsme vám chtěli odevzdat nejen evangelium Boží, ale i svůj život. Tak jste se nám stali drahými!‘ (1 Sol 2,8). Tato láska se projevuje v mimořádném Pavlově nasazení pro evangelium, ale i pro ty, na které se s poselstvím evangelia obrací, jak doplňuje hned následující verš: ,Jistě si, bratří, vzpomínáte na naše úsilí a námahu, jak jsme ve dne v noci pracovali, abychom nikomu z vás nebyli na obtíž, když jsme vám přinesli Boží evangelium.‘ (1 Sol 2,9). Pavel preferuje jejich zájem a prospěch před svým vlastním (Flp 1,24 n.) a je ochoten pro ně vynaložit vše: ,Já velmi rád vynaložím všecko, ano vydám i sám sebe pro vaše duše.‘ (2 Kor 12,15). Nutnost lásky, a to nejen při evangelizaci, ale při jakékoliv činnosti, Pavel zdůrazňuje ve své velepísni lásky (1 Kor 13,1-13). Láska má provázet všechno: ,Všecko nechť se mezi vámi děje v lásce.‘ (1 Kor 16,14).
3.	Ve vztahu k samotnému hlasateli jsou práce a námaha pro evangelium (srov. 1 Kor 15,10; 2 Kor 11,23) a plody této námahy (viz 1 Sol 2,19 n.; Řím 15,17) jeho chloubou, radostí, vavřínem, slávou… A tato práce, pokud je vytrvalá (podobně jako každé dobré dílo – srov. Gal 6,9: ,V konání dobra neumdlévejme; neochabneme-li, budeme sklízet v ustanovený čas.‘), dříve nebo později tyto plody přinese. 
Pavel rovněž zmiňuje pohnutky, které ho nevedou (a ani ostatní nesmějí vést) k práci pro evangelium. Je to touha po majetku (1 Sol 2,5), po materiálním prospěchu (Flp 3,19), snaha zalíbit se lidem (Gal 1,10; 1 Sol 2,4) a hledání slávy u lidí (1 Sol 2,6), snaha dávat najevo svou důležitost (1 Sol 2,7), závist a řevnivost (Flp 1,15). Vyzdvihuje ty, kteří káží evangelium s dobrým úmyslem (viz tamtéž).
4.2.4	Relativita prací a námah
V předcházejícím oddíle jsme se dotkli otázky práce a námahy ve vztahu k samotnému hlasateli a řekli jsme, že práce a námaha pro evangelium a plody této námahy jsou jeho chloubou, radostí, vavřínem, slávou… Tak tomu skutečně je, a jak jsme již doložili, Pavel se k tomuto tématu na více místech vrací (1 Kor 15,10; 2 Kor 11,23; 1 Sol 2,19 n.; Řím 15,17). Abychom však Pavlovu pohledu správně porozuměli, je třeba se nyní věnovat dalšímu z Pavlových témat, které je k předchozímu tématu (chlouby, slávy atd…) komplementární. Jde o relativitu lidské práce a námahy. Pavel se oběma tématům věnuje často současně, aby tak jejich vzájemnou komplementaritu (a do značné míry i paradoxnost) zdůraznil.
Tato relativita lidské práce a námahy se projevuje ve dvojí rovině: co do svého vzoru, a co do zdroje síly k ní.
Jakékoliv dobré lidské jednání je relativní s ohledem na Kristovo jednání jako na vzor. Pavel sice dává často za vzor sebe (viz Flp 3,17: ,Bratří, napodobujte mne. Hleďte na ty, kdo žijí podle našeho příkladu.‘ – můžeme říci že vybízí, aby jednání jeho žáků bylo v relaci k jeho jednání), ale toho se může odvážit jen proto, že i své vlastní jednání považuje za zcela relativní; za zcela se vážící k jinému vzoru, kterým je sám Kristu (jeho vlastní jednání zcela určuje relace – tedy vztah – ke Kristu). Tento vztah vyjadřuje slovy: ,…nežiji už já, ale žije ve mně Kristus‘ (Gal 2,20) a celý řetězec relace jednání svých žáku ke Kristu vyjadřuje slovy: ,…vy jste jednali jako my i Pán…‘ (1 Sol 1,6). Ještě výslovněji  je celý tento řetězec vedoucí od Pavlových žáků přes Pavla až ke Kristu vyjádřen v 1 Kor 11,1: ,Jednejte podle mého příkladu, jako já jednám podle příkladu Kristova.‘ 
Lidská práce, námaha a jakákoliv další činnost je však relativizována ve vztahu k Bohu i co se týče síly k ní, schopnosti ji vykonat, a také z ohledu na její účinnost. Pavel tuto práci nijak neumenšuje (je důležitá), ale bez Boha by ji jednak nebyl schopen (zejména 1 Kor 15,10) a navíc by neměla účinek (zejména 1 Kor 3,5-9). Zvláště doslovně skutečnost relativity lidské práce ve vztahu k Bohu vyjadřuje 1 Kor 3,5: ,závislí na Pánu (e`ka,stw| w`j o` ku,rioj e;dwken).‘ Texty 1 Kor 3,5-9 a 1 Kor 15,10 formuluje Pavel s ohledem na paradoxnost důležitosti Božího působení i lidského spolupůsobení s maximální precizností tak, aby nebyla ani jedna z těchto složek podceněna. 
Člověk tedy nemůže sám sobě nic přičítat, jeho způsobilost je od Boha (srov. 2 Kor 3,5). Toto Pavlovo vyjádření je třeba mít na paměti vždy, když on sám mluví o chloubě, slávě, vavřínech… Všechna práce, námaha, vše dobré má velkou hodnotu, ale jen díky tomu, ,který nás učinil způsobilými sloužit nové smlouvě‘ (2 Kor 3,6).
Pro úplnost je třeba zmínit ještě jednu skutečnost, která činí práci pro evangelium relativní (tedy vztažnou) ke Kristu. Je totiž konána z jeho pověření: ,Víra je tedy ze zvěstování a zvěstování z pověření Kristova.‘ (Řím 10,17).
4.2.5	Skutečnosti doprovázející práci a námahu pro evangelium
S pohnutkami k práci a námaze pro evangelium, kterým jsme se již věnovali, úzce souvisí další téma – nebo spíše široký okruh témat, kterého se Pavel ve svých listech často, a někdy i dosti obšírně, dotýká. Jsou to skutečnosti, které doprovázejí, nebo mají doprovázet práci a námahu pro evangelium, či se k nim nějak váží. Ze strany toho, kdo tuto práci koná, má být práce a námaha pro evangelium provázena pokorou a skromností, nezištností a upřímností, neúnavností, osobní zodpovědností a především, jak již bylo řečeno, láskou. Ze strany okolí je provázena jak lidskou pomocí a spoluprací, tak překážkami. Překážky ji ostatně provázejí nejen ze strany lidí, ale i četné další… Tím však výčet toho, čím je práce a námaha pro evangelium provázena zdaleka nekončí. Provází ji totiž sám Bůh!
4.2.5.1	 Pokora, skromnost
Proti pýše vystupuje Pavel často a důrazně: ,…boříme lidské výmysly a všecko, co se v pýše pozvedá proti poznání Boha.‘ (2 Kor 10,5) nebo ,A proto ten, kdo si myslí, že stojí, ať si dá pozor, aby nepadl.‘ (1 Kor 10,12) a hovoří o ní i v textu Řím 11,17-20, který končí slovy: ,Nepovyšuj se, ale boj se!‘ (Řím 11,20).
Pavel sám vystupuje často s velkou skromností. Je si vědom, že jádrem apoštolské práce je předávání toho, co sám přijal: ,Odevzdal jsem vám především, co jsem sám přijal, že Kristus zemřel za naše hříchy podle Písem…‘ (1 Kor 15,3). To co koná, nechce a ani nemůže přičítat sám sobě: ,Neodvážil bych se totiž mluvit o něčem, co by nevykonal Kristus skrze mne, slovem i skutkem…‘ (Řím 15,18), podobně i 1 Kor 3,5-9 a 1 Kor 15,10 a zejména 2 Kor 4,7, který představuje velmi stručný a srozumitelný souhrn Pavlova pohledu: ,Tento poklad máme však v hliněných nádobách, aby bylo patrno, že tato nesmírná moc je Boží a není z nás.‘ Pavel svým životním postojem a svým celkovým přístupem představuje živou ilustraci toho, čím je pravá pokora: pokora je pravda. Nijak nepopírá velikost toho, co se skrze něj děje, ale nezapomíná, komu je za to třeba děkovat, a ke komu je třeba vztáhnout veškerou chloubu: ,Kdo se chlubí, ať se chlubí v Pánu.‘ (2 Kor 10,17). Není možno se vychloubat před Bohem (1 Kor 1,29), ale je možno se chlubit Bohem, tím co sám Bůh ve své nesmírné moci koná skrze člověka! Jiná chlouba je naprosto nesmyslná: ,Kdo ti dal vyniknout? Máš něco, co bys nebyl dostal? A když jsi to dostal, proč se chlubíš, jako bys to nebyl dostal?‘ (1 Kor 4,7). V tomto duchu je třeba chápat i místa, kde Pavel relativitu vůči Bohu u skutečností, kterými se “chlubí”, výslovně nezmiňuje (srov. např. Flp 2,16; 1 Kor 9,15 – podobně i Řím 2,16 lze chápat jen ve vztahu ke Kristu).
4.2.5.2	Nezištnost, upřímnost
Nezištnost a upřímnost nejen své apoštolské práce, ale i práce a námahy svých spolupracovníků, Pavel zmiňuje vícekrát, i když si je vědom, že tyto vlastnosti nemusejí být pro každého samozřejmostí: ,My nejsme jako mnozí, kteří kramaří s Božím slovem, nýbrž mluvíme upřímně, z Božího pověření a před tváří Boží v Kristu.‘ (2 Kor 2,17). O Timoteovi říká: ,Vždyť nemám nikoho, jako je on, kdo by se tak upřímně o vás staral; všichni si hledí jen svého, a ne toho, co je Krista Ježíše.‘ (Flp 2,20 n.). 
Projevem této apoštolovy nezištnosti je zejména to, že od svých žáků nevyžaduje žádnou odměnu – ani to, nač by měl právo; evangelium hlásá zadarmo. Sám si zajišťuje obživu svou manuální prací a případně z jiných darů, které nepocházejí od těch, kterým právě hlásá evangelium (srov. 2 Kor 11,8). Tato nezištnost není jen strojená, není v ní nějaká skrytá léčka. Sami Pavlovi posluchači musejí uznat, že je naprosto upřímná: ,Na obtíž jsem vám tedy nebyl; ale co když jsem chytrák, který vás obelstil? Poslal jsem k vám snad někoho, skrze něhož jsem vás obral?‘ (2 Kor 12,16 n.).
Opačný, tedy sobecký přístup nemá perspektivu – nemá dle Gal 6,8 budoucnost: ,Kdo zasévá pro své sobectví, sklidí zánik, kdo však zasévá pro Ducha, sklidí život věčný.‘
Pávě nezištnost je pro apoštola jeho chloubou, která nebude umlčena (srov. 2 Kor 11,10): ,Já jsem však ničeho z toho nepoužil. Nepíšu o tom proto, abych se toho dožadoval. To bych raději umřel hladem, než aby mne někdo zbavil této chlouby!‘ (1 Kor 9,15) – samozřejmě v intenci toho, co bylo výše řečeno o skromnosti a pokoře.
Tato upřímná nezištnost odlišuje Pavla od nepoctivých apoštolů (srov. 2 Kor 11,12-15), je svědectvím a zve k zamyšlení nad pastoračním rozměrem, který přesahuje Pavlovu dobu.
4.2.5.3	Neúnavnost
Když se pokoušíme rekonstruovat Pavlovo apoštolské působení, musí nám být již na první pohled patrné, že bylo nesmírně vyčerpávající. Tisíce kilometrů cest v náročných podmínkách, namáhavá manuální práce pro získání prostředků k obživě, strádání ve vězeních a v důsledků tělesných trestů, psychické vypětí, nemoc… Každý z těchto faktorů by sám o sobě mohl být již mimořádně vyčerpávajícím a co teprve jejich součet! Pokud si alespoň trochu živě toto vše představíme, jak nám k tomu mohly pomoci i exkurzy, které jsou součástí této práce, nemůžeme pochybovat o tom, že Pavel musel být často velmi unavený a vyčerpaný a to jak fyzicky, tak psychicky. Přesto se této únavě a vyčerpání nepoddává a ještě povzbuzuje druhé: ,V konání dobra neumdlévejme; neochabneme-li, budeme sklízet v ustanovený čas.‘ (Gal 6,9) a dodává: ,Všechno dělejte bez reptání a bez pochybování… (Flp 2,14).
I když Pavel výslovně neúnavnost a pochopení Kristovy lásky do souvislosti nedává, je tato souvislost v jeho životě zcela patrná. Sám charakterizuje náplň svého života, jeho hlavní motiv, takto: ,Vždyť nás má ve své moci láska Kristova - nás, kteří jsme pochopili, že jeden zemřel za všecky, a že tedy všichni zemřeli; a za všechny zemřel proto, aby ti, kteří jsou naživu, nežili už sami sobě, nýbrž tomu, kdo za ně zemřel i vstal.‘ (2 Kor 5,14 n.). A jeho neúnavnost zcela jednoznačně souvisí s tím, že žádná situace mu nemůže tento hlavní motiv jeho jednání vzít: ,Kdo nás odloučí od lásky Kristovy? Snad soužení nebo úzkost, pronásledování nebo hlad, bída, nebezpečí nebo meč?‘ (Řím 8,35).
4.2.5.4	Lidská spolupráce
Pavel měl při své práci pro evangelium velký počet spolupracovníků. V nepochybně Pavlových listech můžeme najít přes čtyřicet jmen těchto spolupracovníků, mezi které patřily nejen muži, ale i četné ženy. Gnilka říká, že ,výběr pomocníků, mužů i žen a jejich pověřování různými úkoly byla podstatná část Pavlovy misijní strategie‘. 
Spolupráci s druhými lidmi můžeme tedy považovat za jeden z charakteristických prvků, které v Pavlově pojetí provázejí práci a námahu pro evangelium.
Pavel si je rovněž vědom, že i mnozí další, kteří nepatří do okruhu jeho spolupracovníků, hlásají stejné evangelium jako on, a tuto jejich práci plně akceptuje: ,Ať už tedy já, nebo oni - tak zvěstujeme a tak jste uvěřili.‘ (1 Kor 15,11). Všichni, kdo pracují na stejném díle, patří k sobě (1 Kor 3,8). Považuje jejich práci za prospěšnou, i když je si vědom, že úmysly některých nejsou nejčistší: ,Ale co na tom! Jen když se jakýmkoli způsobem, ať s postranními úmysly, ať upřímně zvěstuje Kristus; z toho se raduji a budu radovat.‘ (Flp 1,18). Za své dílo nese každý, kdo na díle šíření evangelia spolupracuje, svou osobní zodpovědnost: ,Podle milosti Boží, která mi byla dána, jako rozumný stavitel jsem položil základ a druhý na něm staví. Každý ať dává pozor, jak na něm staví.‘ (1 Kor 3,10).
4.2.5.5	Překážky
Překážky tvoří velmi výrazný prvek, který soustavně doprovází práci pro evangelium. Pavel je vypočítává ve svých katalozích útrap (zejména v nejrozsáhlejším z nich 2 Kor 11,23-29) a zmiňuje je i na mnoha dalších místech ve svých listech. Současně k nim zaujímá i postoj. Můžeme dokonce mluvit o Pavlově “teologii překážek”, která je obsažena v nepochybně Pavlových listech, a kterou později rozvíjejí i další autoři novozákonních textů – zejména autor Skutků.
Ve stručnosti můžeme Pavlovou “teologii překážek” ve vztahu k práci a námaze pro evangelium shrnout do následujících bodů: 
1.	Překážky nejsou tím, co musí nutně bránit opravdové snaze o šíření víry a práci pro evangelium. Pavlův život, rekonstruovaný i na základě jeho listů, je o tom historickým svědectvím. 
2.	Neexistuje jednoduchá nepřímá úměra mezi množstvím a závažností překážek a úspěchem apoštolského díla. Naopak velikost překážek může být naprosto irelevantní ve vztahu k uskutečňování apoštolského poslání. Záleží totiž nejen na okolnostech, za kterých se něco šíří (jaké faktory se staví proti a jaké pro), ale, jak ukazuje v případě šíření evangelia Pavlův životní příběh, také na tom, co se šíří a kdo za tímto šířením stojí. Tento bod těsně souvisí s Pavlovou teologií kříže, která je dle mnohých autorů středem celé Pavlovy teologie: ‚…slabost Boží je silnější než lidé.‘ (1 Kor 1,25).
3.	Dokonce, za určitých okolností, naopak i překážky napomáhají apoštolskému dílu: ,Víme, že všecko napomáhá k dobrému těm, kdo milují Boha…‘ (Řím 8,28). 
4.	Překážky mohou mít ještě hlubší “mystický” význam. Sjednocují s Kristem. Kristus je totiž nejen vzorem pro všechny, kteří jsou v překážkách a utrpení ponižováni (a kteří je dokonce na sebe dobrovolně berou): ‚Nechť je mezi vámi takové smýšlení, jako v Kristu Ježíši…‘ (Flp 2,5), ale sjednocení s ním ve smrti (v tom, co je záporné, tj. v utrpení, obtížích, překonávání překážek) nás s ním spojuje tak, že s ním budeme spojeni i v tom, co je kladné: ‚Stále nosíme na sobě znamení Ježíšovy smrti, aby i život Ježíšův byl na nás zjeven.‘ (2 Kor 4,10).
Tuto svou “teologii překážek” ilustruje Pavel svým vlastním barvitým životním příběhem. Autor Skutků a autoři dalších listů Pavlovské tradice tuto teologii dále rozvíjejí a zdůrazňují tak její nadčasovou platnost.
4.2.5.6	Bůh a jeho odměna
I když toho, co provází a má provázet práci a námahu pro evangelium, je mnoho (do tohoto výčtu by patřila také láska k lidem i ke Kristu, jak jsme o ní hovořili již dříve, a osobní zodpovědnost, jak se o tom zmíníme ještě později), přesto tím nejvýznamnějším, kdo namáhavou práci pro evangelium provází je sám Bůh: ,…a tak nic neznamená ten, kdo sází, ani kdo zalévá, nýbrž Bůh, který dává vzrůst.‘ (1 Kor 3,7). Boží milost stojí v základu celého díla, ať již je to dílo Pavlovo, nebo těch, kteří na něj navazují: ,Podle milosti Boží, která mi byla dána, jako rozumný stavitel jsem položil základ a druhý na něm staví.‘ (1 Kor 3,10).
Boží provázení se však týká nejen začátku, průběhu a dovršení díla. Bůh také provází toho, kdo na díle pracuje, svou odměnou a slávou.
Odměna od Boha, rozhodně nepatří k tématům, kterým by se Pavel vyhýbal (srov. např. 1 Kor 3,8; 1 Kor 3,14; 1 Kor 9,17 n.). Tato odměna přesahuje hranice času, trvá do věčnosti (1 Kor 9,25; srov. i 1 Kor 15,19). 
4.2.6	Zdroje síly k namáhavé práci pro evangelium
Zdroje, ze kterých Pavel čerpá sílu k vytrvalé namáhavé práci pro evangelium souvisejí s tím, o čem jsme mluvili v předcházejícím oddíle – s Božím provázením. Jde o zdroje, které hlasatel nemá v sobě, ale které má od Boha, vždyť nekoná své dílo, ale Kristovo (srov. Řím 16,3; Řím 16,9; Řím 16,12; 1 Kor 16,10; 2 Kor 2,12). 
Proto je vybaven potřebnou silou: ,Vždyť ten, který dal Petrovi sílu k apoštolství mezi židy, dal ji také mně k službě mezi pohany.‘ (Gal 2,8). Tato síla je nezměrná: ,Všecko mohu v Kristu, který mi dává sílu.‘ (Flp 4,13).
Tuto sílu ještě psychologicky umocňuje vědomí cíle (srov. např. 1 Kor 9,25 n.) a perspektiva věčnosti: ,Toto krátké a lehké soužení působí přenesmírnou váhu věčné slávy nám, kteří nehledíme k viditelnému, nýbrž k neviditelnému. Viditelné je dočasné, neviditelné však věčné.‘ (2 Kor 4,17 n.; srov. i 1 Kor 15,30-32; 1 Kor 15,51 n.; 2 Kor 5,6-8; Flp 1,22-24; Flp 3,13 n.).
K perspektivě věčnosti a odměny se přidává jasná perspektiva vítězství nad protivníky (Flp 1,28) i samotným satanem: ,Bůh pokoje brzo srazí satana pod vaše nohy.‘ (Řím 16,20). Ten, kdo toto vítězství dává, je sám Bůh skrze Ježíše Krista (1 Kor 15,57), a to je záruka toho, že naše práce není marná: ,A tak, moji milovaní bratří, buďte pevní, nedejte se zviklat, buďte stále horlivější v díle Páně; vždyť víte, že vaše práce není v Pánu marná.‘ (1 Kor 15,58), a nemůže jí nic odporovat a ji zničit (srov. Řím 8,31: ,Co k tomu dodat? Je-li Bůh s námi, kdo proti nám?‘).
Exkurz 7: Pavlova definice Božích služebníků v 1 Kor 3,5-9
 5 ti, ou=n evstin VApollw/j* ti, de, evstin Pau/loj* dia,konoi diV w-n evpisteu,sate( kai. e`ka,stw| w`j o` ku,rioj e;dwken.
6  evgw. evfu,teusa( VApollw/j evpo,tisen( avlla. o` qeo.j hu;xanen\
7  w[ste ou;te o` futeu,wn evsti,n ti ou;te o` poti,zwn avllV o` auvxa,nwn qeo,j.
8  o` futeu,wn de. kai. o` poti,zwn e[n eivsin( e[kastoj de. to.n i;dion misqo.n lh,myetai kata. to.n i;dion ko,pon\
9  qeou/ ga,r evsmen sunergoi,( qeou/ gew,rgion( qeou/ oivkodomh, evste.
  5 Kdo je vlastně Apollos? A kdo je Pavel? Služebníci, kteří vás přivedli k víře, každý tak, jak mu dal Pán.
  6 Já jsem zasadil, Apollos zaléval, ale Bůh dal vzrůst;
  7 a tak nic neznamená ten, kdo sází, ani kdo zalévá, nýbrž Bůh, který dává vzrůst.
  8 Kdo sází a kdo zalévá, patří k sobě, ale každý podle vlastní práce obdrží svou odměnu.
  9 Jsme spolupracovníci na Božím díle, a vy jste Boží pole, Boží stavba.
Verše 1 Kor 3,5-9 patří k jádru rozsáhlejší kompozice, kterou je možno nazvat “správný postoj vůči pastýřům”. Situace rozdělení v korintské církevní obci, která zavdala příčinu k tomuto textu, je nastíněna, tak jak ji vnímal Pavel, již v úvodu listu v 1 Kor 1,10-17. Tato situace podnítila Pavla nejen k řešení vzniklého problému, ale k hlubšímu zamyšlení se jak nad správným vztahem k jednotlivým duchovním pastýřům, tak také nad jejich vzájemným vztahem a především nad jejich vztahem k samotnému Bohu. Z tohoto důvodu se zdá být ještě výstižnějším popisem obsahu jádra této perikopy nadpis, který používá vydání Bible v českém ekumenickém překladu: “Pravý pohled na Boží služebníky”. Pavel zde totiž velmi precizně definuje, čím je ve vztahu k Bohu on, Apollos, či kdokoliv jiný, kdo se věnuje práci pro církevní společenství.
Tento vztah je definován v 1 Kor 3,5-9 a to zejména třemi verši 1 Kor 3,7-9. Jednotlivé elementy této definice (neboť dle mého názoru můžeme takto 1 Kor 3,5-9 do značné míry chápat) přehledně znázorňuje schéma 5.

Schéma 5: Prvky definice Božích služebníků v 1 Kor 3,5-9

Nadpis a uvedení def. (v. 5):	Kdo je Apollos, Pavel? Jsou služebníci 		Co to znamená 						závislí na Pánu.					bude ještě upřesněno

D e f i n i c e

Horní vymezení (v. 7): 		    Ne oni, nýbrž Bůh…				Nesmí být přeceňováni

Jádro definice (v. 9):		    Boží spolupracovníci (qeou/ sunergoi,)		Rozsah pojmu upřesněn											verši 7 a 8

Dolní vymezení (v. 8):		    Podle práce (kata. ko,pon) 			Jejich námaha (ve spojení				     	     obdrží odměnu (misqo,n)			s Bohem) není podceněna

Názorná ilustrace (v 6):		Já jsem zasadil, Apollos zaléval, ale Bůh dal vzrůst.       Oživuje výklad

V jádru své “definice”, která objasňuje, kým jsou Boží služebníci pracující pro církevní obce, používá Pavel výraz qeou/ sunergoi,. Tím je řeč o určitém těsném spojení mezi hlasateli evangelia, o které původně (s ohledem na stranictví v Korintě) šlo, přenesena na těsnost společenství hlasatelů se samotným Bohem. S výrazem Boží spolupracovník se setkáváme v Pavlových textech ještě v 1 Sol 3,2, kde je takto označen Timoteus (Timo,qeon( to.n avdelfo.n h`mw/n kai. sunergo.n tou/ qeou/). V 1 Sol 3,2, kde Pavel používá tento výraz poprvé, bylo spojení sunergo.n tou/ qeou/ považováno za tak silné, že bylo opisovači mnohých rukopisů různě oslabováno ať již vynecháním tou/ qeou/, nahrazení slova sunergo,n slovem diakono,n, případně jinými způsoby. 
Ti, kteří pracují pro církevní obec, jsou tedy Božími spolupracovníky, ale tento výraz není možno chápat, jak podotýká Lang, ve smyslu synergismu: ,V Pavlově pojetí se nejedná o synergismus, tedy o představu, že člověk svými náboženskými a mravními výkony spolupůsobí s Bohem při dosažení spásy. Pavlovo pojetí je opakem takovéhoto názoru.‘ 
Další části definice (v Pavlově textu toto vysvětlení předchází) upřesňují, v jakém smyslu je třeba chápat výraz qeou/ sunergoi,. Verš 7 vymezuje horní hranici: činnost člověka a Boha není na stejné rovině, člověk spolupracující s Bohem se nemůže vypínat vysoko, je na Bohu naprosto závislý. Bez Boha je on i jeho práce ničím. Toto tvrzení je doplněno “ilustrací” ve verši 6: ,Já jsem zasadil, Apollos zaléval, ale Bůh dal vzrůst‘, která navazuje jak na skutečnost v Korintě, tak na tehdejší představu, že růst v přírodě je něčím, v čem se velmi bezprostředním způsobem projevuje Boží působení. Proto samo o sobě zasazení a zalévání není ničím. Že činnost člověka a Boha není ve stejné rovině naznačuje dle Kremera i různost použitých časů pro Pavlovu a Apollovu činnost (evfu,teusa, evpo,tisen – aoristy) a pro činnost Boží (hu;xanen – imperfektum).
I když sami o sobě spolupracovníci nemají na Bohu nezávislou hodnotu, přesto Bůh jejich práci přijímá a oceňuje. To je smyslem další části “Pavlovy definice Božích spolupracovníků” ve verši 8, kterou můžeme považovat za určité dolní vymezení hodnoty a významu práce těch, kteří jsou Božími spolupracovníky: i když bez Boha není jejich práce ničím, neplatí, že je před Bohem ničím – že by ji Bůh přešel bez povšimnutí. A právě zde se setkáváme s výrazem ko,poj, který leží ve středu našeho zájmu. Kromě toho, že se v tomto verši Pavel vrací k původnímu impulsu k celému tématu (nejednota v církevní obci a proti ní postavená jednota hlasatelů evangelia – e[n eivsin, jsou jedno), precizuje zde dále svou “definici  spolupracovníků” a ko,poj používá jako kritérium jejich odměny (misqo,j). I když je verš částečně nejasný, přesto je patrné, že ko,poj zde hraje roli určujícího (zde dokonce jediného) kritéria odměny pro Boží spolupracovníky (qeou/ sunergoi,). Z toho, že jde o kritérium jediné, je jisté, že tento výraz zde má velmi široký rozsah. Zahrnuje (alespoň v Pavlově případě) jeho apoštolskou práci, námahu s ní bezprostředně spojenou, ale patrně i všechnu ostatní jeho námahu, která s ní jakkoliv souvisí. Tedy i námahu, kterou Pavel podstupoval při cestách, a také tu, která se vázala k jeho způsobu apoštolského života, že si sám vydělával na obživu... Pavel zde používá toto slovo ve vůbec nejširším významu. Výraz ko,poj zde znamená souhrnně vše, co jsme se rozhodli zahrnout a zkoumat pod označením fenomén “kopos” v Pavlově životě i listech. 
4.3	Námaha pro život podle evangelia
I když práce a námaha (ko,poj) je pro Pavla často synonymem pro apoštolskou práci, přesto také mluví, i když méně často, o úsilí, které je spojeno nikoliv se šířením evangelia, ale spíše s životem podle něj. Ve skutečnosti však pro něj i tento život podle evangelia s úsilím o jeho šíření souvisí: ,Těm, kdo jsou slabí, stal jsem se slabým, abych získal slabé. Všem jsem se stal vším, abych získal aspoň některé. Všecko to dělám pro evangelium, abych na něm měl podíl.‘ (1 Kor 9,22). Žít podle evangelia totiž pro Pavla znamená ho mimo jiné i šířit.
Jsou jen dvě až tři místa, kde hovoří o práci, která není jednoznačně prací pro evangelium, a ani s ní nemá bezprostřední souvislost, ale je jen součástí dobrého křesťanského života: ,Ať tedy jíte či pijete či cokoli jiného děláte, všecko čiňte k slávě Boží.‘ (1 Kor 10,31), dále pak: ,Zakládejte si na tom, že budete žít pokojně, věnovat se své práci a získávat obživu vlastníma rukama, jak jsme vám již dříve uložili. Tak získáte úctu těch, kdo stojí mimo, a na nikoho nebudete odkázáni.‘ (1 Sol 4,11 n.) a snad také: ,Všechno dělejte bez reptání a bez pochybování…‘ (Flp 2,14). Ani zde však nelze zcela vyloučit určitý misijní rozměr, což platí zvláště o druhém případu. Získání si úcty u těch, kteří stojí mimo, představuje určitou formu preevangelizace. Podobný akcent je doplněn i k Flp 2,14 hned následujícím veršem, který dodává: ,…uprostřed pokolení pokřiveného a zvráceného. V něm sviťte jako hvězdy, které osvěcují svět…‘ (Flp 2,15). 
Rozměr ve vztahu k Bohu má někdy i činnost těch, kteří o tom ani nevědí (srov. Řím 13,4 o vládcích, kteří jsou Božími služebníky při výkonu své světské vlády). 
Činnost, které chybí rozměr ve směru k Bohu a evangeliu, Pavel ve Flp 3,19 jednoznačně odsuzuje: ,…jejich koncem je zahynutí, jejich bohem břicho a jejich chloubou to, zač by se měli stydět, neboť smýšlejí přízemně.‘ Každé dílo bude z tohoto hlediska velmi přísně posuzováno – zkoušeno ohněm (1 Kor 3,13).
Činnost každého člověka je spojena s osobní zodpovědností před Bohem (Gal 6,5: ,Každý bude odpovídat sám za sebe.‘ – srov. i 2 Kor 5,10 a Řím 14,12). 
Exkurz 8: Ko,poj th/j avga,phj v teologickém konceptu 1 Sol 1,3 
Námahy pro život podle evangelia se zřejmě dotýká i text 1 Sol 1,3 i když nepatří k textům, které by se týkaly výlučně námahy pro dobrý křesťanský život. Spíše, jak si ukážeme, jde v níže uvedeném textu o obojí: o námahu spojenou s prokazováním dobra v souvislosti s dobrým křesťanským životem i s misií. Výraz ko,poj th/j avga,phj (námaha lásky, usilovná láska dle českého ekumenického překladu) je v 1 Sol 1,3 navíc pravděpodobně zasazen do pozoruhodného rozsáhlejšího teologického konceptu:
mnhmoneu,ontej u`mw/n tou/ e;rgou th/j pi,stewj kai. tou/ ko,pou th/j avga,phj kai. th/j u`pomonh/j th/j evlpi,doj tou/ kuri,ou h`mw/n VIhsou/ Cristou/ e;mprosqen tou/ qeou/ kai.patro.j h`mw/n(
před Bohem a Otcem naším si připomínáme vaši činnou víru, usilovnou lásku a vytrvalou naději v našeho Pána Ježíše Krista.
1 Sol 1,3 je součástí díkůvzdání (1 Sol 1,2-10), kterým Pavel obvykle po úvodním pozdravu začíná své listy. Verš je začleněn do širší kompozice. Gramaticky můžeme, dle názoru Eliase, považovat 1 Sol 1,2-10 za jednu poněkud nemotornou větu, která nejdříve konstatuje důvody díkůvzdání (1 Sol 1,2-4), a potom v krátkosti shrnuje za těmito důvody se skrývající příběh vzniku církevní obce v Tesalonice (1 Sol 5,10). 1 Sol 1,3 je uvozen participiem mnhmoneu,ontej, které má svou obdobu v participiu poiou,menoi v předcházejícím verši a v eivdo,tej, které uvozuje bezprostředně navazující verš. Všechna tři participia jsou v plurálu a vztahují se nejen k Pavlovi, ale i k jeho spolupracovníkům Silvánovi a Timoteovi. Postoj a pohled, který 1 Sol 1,3 (a také předcházející a následující text) vyjadřuje, nemá být považován jen za Pavlův, ale je touto kompozicí generalizován, a Pavel ho předkládá jako pohled, ve kterém se shoduje se svými spolupracovníky.
Pro stavbu 1 Sol 1,3 je ze syntaktického hlediska určující participium mnhmoneu,ontej. Verš mimo ně obsahuje mimořádně velké množství podřízených genitivů, jejichž vzájemný vztah, včetně různých variant, zachycuje schéma 6.

Schéma 6: Závislost větných členů v 1 Sol 1,3 včetně variant

mnhmoneu,ontej

   					u`mw/n

   tou/ e;rgou th/j pi,stewj	tou/ ko,pou th/j avga,phj		th/j u`pomonh/j th/j evlpi,doj

							tou/ kuri,ou h`mw/n VIhsou/ Cristou/

 e;mprosqen tou/ qeou/ kai. patro.j h`mw/n

Legenda:
pravděpodobná závislost
alternativa závislosti (současně se závislostí označenou jako pravděpodobnou)
alternativa závislosti (místo závislosti označené jak pravděpodobná)
Šipka směřuje vždy od závislého členu a ukazuje na člen, ke kterému se závislý člen vztahuje.

Jak vyplývá ze schématu 6, základem 1 Sol 1,3 je především trojice tou/ e;rgou th/j pi,stewj, tou/ ko,pou th/j avga,phj, th/j u`pomonh/j th/j evlpi,doj. Gramaticky je zde první člen vždy rozvíjen druhým, logicky je tomu spíše naopak: Pavel se svými spolupracovníky (plurál mnhmoneu,ontej) si připomíná víru, lásku a naději církevní obce a tato trojice, se kterou se setkáváme i jinde v nepochybně Pavlových listech (1 Sol 5,8; 1 Kor 13,13; Gal 5,5 n.; Řím 5,1-5) a také v dalších textech Nového zákona (Kol 1,4 n.; Ef 4,2-5; Žid 6,10-12; Žid 10,22-24; 1 Petr 1,3-8; 1 Petr 1,21 n.) i v ranně křesťanských textech (list Barnabášův 1,4 a 11,8; Polykarpův list Filipanům 3,2 n.), je rozvíjena substantivy e;rgon, ko,poj, u`pomonh,, ve kterých se tato trojice osvědčuje, projevuje, nebo která jsou jejím plodem. Tato konstrukce dle Friedricha ukazuje, že tak jako není víra jen určitým myšlenkovým systémem, ale činem, tak není ani láska jen pouhým pocitem, přikloněním se k druhému na základě vnějších skutečností, štěstím, kterého si člověk užívá… Křesťanská láska je ve své podstatě odříkající se namáhání se ve prospěch druhého, obětující se sebedarování druhému, jak to líčí Pavel i v 1 Kor 13. Ve verši je položen důraz na určitou produktivitu víry, lásky a naděje. Nakolik má být přiřazena činnost k víře a namáhavá práce k lásce, není zcela jasné, někteří považují toto rozčlenění spíše za řečnickou figuru než za úmyslné precizování a přesné přiřazení.
Pavel zde poprvé ve svých listech používá výraz ko,poj a to hned (alespoň částečně) v pro něj příznačném teologickém významu, ve kterém ho bude, až na drobné výjimky, používat i nadále: apoštolská služba spojená s námahou a bolestí. Přesto nelze vyloučit, že tento teologický význam slovu ko,poj nedal Pavel, ale že je ještě staršího data. Spicq se dokonce domnívá, že je možné “kopos” v jeho teologickém významu obsahově vztáhnout k samotnému Ježíšovi: ,Sám Ježíš je ten, kdo definoval apoštolskou službu jako ko,poj, bolestnou, těžkou práci.‘ Jeho názorem se budeme ještě zabývat.
Do jisté míry zůstává otevřenou otázkou, jakým způsobem se váží další v 1 Sol 1,3 použité genitivy k již zmíněným větným členům (k participiu mnhmoneu,ontej a ke genitivům tou/ e;rgou th/j pi,stewj, tou/ ko,pou th/j avga,phj, th/j u`pomonh/j th/j evlpi,doj). Přesto, že je více variant, jak přiřadit genitiv u`mw/n k stávajícím větným členům (viz schéma 6), podrobněji se jimi zabývat nebudeme, protože pro naše cíle nejsou podstatné. Naopak dosti důležitou otázku představuje způsob přiřazení zbývajících genitivů.
Jak je patrné ze schématu 6, nabízejí se dvě možnosti, jak chápat vazbu genitivu tou/ kuri,ou h`mw/n VIhsou/ Cristou/ na zbývající větné členy. V záhlaví oddílu citovaný text českého ekumenického překladu vychází z předpokladu, že tento genitiv se váže pouze k závěrečnému členu trojice, tedy k naději. Můžeme se však setkat i s odlišným názorem: Holtz považuje genitiv tou/ kuri,ou h`mw/n VIhsou/ Cristou za vážící se ke všem třem členům, tedy k činům víry, námaze lásky, vytrvalosti naděje. Považuje ho za pro Pavla příznačný adnominální genitiv, který se u něj ve vztahu k Bohu nebo Kristu vyskytuje častěji, a jehož účelem je vyjádřit zcela všeobecným a tedy maximálně obsáhlým způsobem společenství, které Pavel v daném okamžiku nemá v úmyslu blíže upřesňovat. Tedy vše, o čem Pavel ve vztahu k Tesaloničanům hovoří, a co si i se svými spolupracovníky připomíná (včetně tou/ ko,pou th/j avga,phj), se děje v širokém (i když blíže nespecifikovaném) společenství s Kristem. 
Toto společenství jde pravděpodobně ještě dál – k samotnému Bohu Otci. Tímto způsobem je možno chápat závěrečnou část verše e;mprosqen tou/ qeou/ kai. patro.j h`mw/n. I zde se nabízejí sice dvě možnosti vazby (druhá možná vazba by byla na mnhmoneu,ontej: …připomínáme si před Bohem… jak to znázorňuje schéma 6 a jak překládá český ekumenický překlad), ale právě s ohledem na předcházející kontext širokého, i když ne přesně specifikovaného společenství s Kristem, ve kterém se děje dílo víry, námaha lásky a vytrvalost naděje, se zdá být logičtější vazba tohoto závěru verše rovněž spíše na tuto trojici: Toto dílo, námaha, vytrvalost se děje před Bohem, naším Otcem, tedy v Boží přítomnosti. Tato Boží přítomnost nespočívá jen ve vědomí všeobecné zodpovědnosti Tesaloničanů vůči Bohu, ale souvisí snad nějak i s parusií, jak by napovídal 1 Sol 3,13, kde se tatáž slova e;mprosqen tou/ qeou/ kai. patro.j h`mw/n vyskytují v těsné souvislosti s Kristovou parusií.
Závěrem můžeme shrnout jako pravděpodobné (i když není možno vyloučit i další alternativní způsoby vazby větných členů): namáhavé dílo víry a lásky (přesné rozlišení, zda námaha patří více k lásce než víře, není možné, protože jde o rétorický obrat) je konáno Tesaloničany ve společenství s Kristem (je tedy, i když to tu není řečeno zcela explicitně, plodem tohoto společenství) a toto plodné společenství (které je zdrojem víry, lásky a naděje, v němž víra a láska dále plodí namáhavé dílo, a naděje vše provází vytrvalostí) je rozšířeno i na Boha našeho Otce, v jehož přítomnosti (před ním) se vše děje. 
Takto Pavel, když poprvé ve svých listech používá výraz ko,poj (zatím ještě bez toho, že by měl vyhraněný význam namáhavé apoštolské práce), popisuje ho jako plod víry a lásky, které jsou dále plodem společenství s Kristem – a to vše se děje před Bohem naším Otcem. 
Tento pravděpodobný teologický koncept 1 Sol 1,3  (vycházející z pravděpodobné závislosti větných členů dle schématu 6) znázorňuje schéma 7.
Je až překvapivé, jaký rozsáhlý teologický koncept dokázal Pavel vložit do jediného verše, který není ani teologickým pojednáním, ale modlitbou – díkůvzdáním. Skutečnost, že jde o modlitbu také vysvětluje, proč je tento teologický obsah natolik implicitní, že o něm lze hovořit jako o pravděpodobném, nikoliv jistém. 

Schéma 7: Pravděpodobný teologický koncept 1 Sol 1,3

		činy a námaha			       vytrvalost

		víra,    láska					naděje
	
			  	     náš Pán Ježíš Kristus

Legenda:
společenství s Kristem plodí víru, lásku, naději
víra a láska plodí namáhavé dílo, naděje vytrvalost

4.4	Námaha jako kritérium
Pro Pavla je námaha, a to jak pro šíření evangelia, tak spojená s životem dle něho, velmi všestranným kritériem. To znamená, že je v mnoha ohledech tzv. “rozhodnou skutečností”, od které se odvíjí pohled či přístup k četným dalším skutečnostem. Od ní se v Pavlově pohledu odvíjí pozice jednotlivých lidí, ale také pozice evangelia mezi lidmi.
Námaha je především výslovně uváděným kritériem Božího služebníka. Pavel a jeho spolupracovníci se v ní (a také ve vytrvalosti, v souženích, tísni, úzkostech, pod ranami, v žalářích…) prokazují jako Boží služebníci (viz 2 Kor 6,4 n.). Dle Flp 4,3 souvisí také se zapsáním do knihy života.
Je rovněž kritériem ctností. V namáhavé činnosti, jak pro evangelium, tak pro život dle evangelia, se osvědčuje víra i láska (dle 1 Sol 1,3). Namáhavá práce pro získání prostředků k životu je dle Pavla způsobem, jak poznají ctnostný život křesťanů i ti, kteří ,stojí mimo‘ (1 Sol 4,11 n.), byť v tomto směru vychází Pavel spíše ze svého pohledu, než ze způsobu pohledu svých současníků. Dle Pavla však u nich získává úctu a napomáhá nezávislosti (viz tamtéž). 
Námaha pro evangelium je kritériem úcty uvnitř křesťanského společenství. To vyplývá z Pavlových slov na mnoha místech v jeho listech: ,…velmi si jich važte a milujte je pro jejich dílo…‘ (1 Sol 5,13), ,…posílám bratra, který si službou evangeliu získal uznání ve všech církvích...‘ (2 Kor 8,18), ,…pozdravujte Epaineta, mně velmi drahého, který se jako první v provincii Asii oddal Kristu‘ (Řím 16,5; podobně i Řím 16,11), ,…pozdravujte Andronika a Junia, původem židy jako já a kdysi spoluvězně, apoštoly, kteří se těší zvláštní vážnosti…‘ (Řím 16,7), ,…takových bratří si važte; neboť pro dílo Kristovo se přiblížil až k smrti a nasadil život…‘ (Flp 2,29 n.) a v tomto duchu se nesou četná další místa v jeho listech (1 Kor 6,17 n.; Řím 16,1 n.; Řím 16,3.6.9.12; Flp 2,22.25; Flm 1 n.; částečně i Řím 14,18). I sám Pavel, když chce podpořit úctu vůči své vlastní osobě v Korintě, zmiňuje svou práci a námahu (srov. 1 Kor 4,11), protože ji považuje za velmi průkazné kritérium.
Současně je práce a námaha pro evangelium také kritériem autority. Pavel vybízí, aby byla dbána (viz 1 Sol 5,12: ,Žádáme vás, bratří, abyste uznávali ty, kteří mezi vámi pracují, jsou vašimi představenými v Kristu a napomínají vás.‘), a někdy o to i prosí (viz 1 Kor 16,15 n: ,O něco vás prosím, bratří. Víte o rodině Štěpánově, že první z celé Achaje uvěřili a dali se do služby bratřím. I vy se ochotně podřizujte takovým lidem a každému, kdo pracuje na společném díle.‘). Ve svém nejrozsáhlejším katalogu útrap, který píše jako doklad své vlastní autority (viz 2 Kor 11,23: ,Jsou služebníky Kristovými? Odpovím obzvlášť nerozumně: já tím víc!‘), zmiňuje práci a námahu hned dvakrát (2 Kor 11,23.27) a k tomu přidává zmínku i o svém duševním vypětí (2 Kor 11,28 n.).
Námaha je však nejen kritériem svědčícím o hlasateli, ale dotvrzuje i autoritu samotného evangelia (srov. 1 Sol 1,5.9). Také plody této námahy jsou svědectvím pro evangelium a pro samotného Krista: ,Je přece zjevné, že vy jste listem Kristovým, vzniklým z naší služby a napsaným ne inkoustem, nýbrž Duchem Boha živého…‘ (2 Kor 3,3).
Námaha, nesnáze, a tíseň jsou tím, co připodobňuje Pavlovy žáky k jejich učiteli, ale především  tím, co je všechny připodobňuje ke Kristu: ,A vy jste jednali jako my i Pán, když jste uprostřed mnohé tísně přijali slovo víry v radosti Ducha svatého.‘ (1 Sol 1,6).
Dle 1 Kor 3,8 je namáhavá práce i kritériem odměny od Boha – i když toto kritérium, není možno absolutizovat.
Exkurz 9: Význam úspěchu misie dle Flp 2,16 
Jakou roli hraje skutečnost, zda se misie zdaří? Představuje úspěch misie rovněž určité kritérium práce misionáře, nebo jde o skutečnost zcela nepodstatnou, nad kterou má být správný hlasatel evangelia povznesen? Odpověď se pokusíme nalézt pomocí analýzy textu Flp 2,16: 
lo,gon zwh/j evpe,contej( eivj kau,chma evmoi. eivj h`me,ran Cristou/( o[ti ouvk eivj keno.n e;dramon ouvde. eivj keno.n evkopi,asa) 
držte se slova života, abych se vámi mohl pochlubit v den Kristův, že jsem nadarmo neběžel ani se nadarmo nenamáhal.
Verš Flp 2,16 je součástí širšího celku Flp 1,27-2,18, který můžeme nazvat nabádání církevní obce. Současně představuje určitý zlom. Dosud Pavel nabádal Filipany k dobrému s poukazem na Kristův příklad. Nyní na ně apeluje s poukazem na sebe – nyní chce, aby něco konali kvůli němu.
Verš začíná slovy lo,gon zwh/j. Pavel zde toto spojení nepoužívá ve stejném smyslu jako je užito v Janově evangeliu, kde se vztahuje na vtělené Slovo Boží (srov. Jan 1,1 a Jan 1,4; v poněkud odlišném významu je v Jan 6,68) nebo jako je použito v 1 Jan 1,1.  Jeho způsob užití se naopak blíží Sk 5,20, Na obou místech znamená “evangelijní poselství”. Participium evpe,contej je imperativní. Sloveso evpe,cw zde může mít dva významy. Buď znamená “pevně se držet” nebo může mít význam “nabízet dál, předávat, šířit”. Výraz kau,chma znamená důvod chlouby, předmět na kterém se chlouba zakládá, nikoliv sám akt vychloubání se. Váže se k podvakrát opakovanému obratu eivj keno.n (e;dramon ouvde. eivj keno.n evkopi,asa) – “nadarmo”, který je pro Pavla typický. Sloveso e;dramon vyjadřuje oblíbený motiv metafory běhu na závodní běžecké dráze, kterou Pavel používá na více místech ve svých listech (mimo Flp 2,16 ještě Flp 3,12 n.; Řím 9,16; 1 Kor 9,24-26; Gal 5,7).
Sloveso evkopi,asa zde má význam obvyklý v Pavlových listech: namáhat se při hlásání evangelia, při apoštolské práci a je zde uvedeno jako určitá paralela k závodu. Ukazuje jakým způsobem Pavel chápe svou práci a námahu pro evangelium: jako jeden velký závod, či zápas…
Pavel se v textu Flp 2,16 dotýká různých eventualit. Některé zmiňuje explicitně (Filipané se drží slova života, on neběží nadarmo, nenamáhá se nadarmo, má důvod chlouby), jiné implicitně předpokládá (opak předešlých, protože předešlé, i když si je Pavel přeje, nejsou samozřejmé – kdyby byly samozřejmé a musely nutně nastat, bylo by zbytečné o nich mluvit). Všechny tyto eventuality můžeme analyzovat pomocí struktury eventualit, jak ji zachycuje schéma 8. 
Ze schématu 8 vyplývá, že celá struktura eventualit obsahuje pouze jeden uzlový bod. Ostatní vztahy ve struktuře jsou pouhými konsekvenčními spojnicemi (konsekvenční pořadí druhého a třetího členu není zcela jisté, ale pro naše závěry není podstatné). Jediný uzlový bod, který rozhoduje o tom, které z eventualit se stanou realitou, leží v poli, které je v relaci k Filipanům. V poli, které je v relaci k Pavlovi, se žádný uzlový bod nenachází. I když skutečnost, že Pavel neběžel nadarmo a nenamáhal se nadarmo, bude záviset na tom, zda bude existovat důvod jeho chlouby, obě tyto skutečnosti závisí dle Flp 2,16 na tom, zda se Filipané budou nebo nebudou držet slova života.

Schéma 8: Struktura eventualit dle Flp 2,16

				        					neběžel nadarmo  
  drží se slova života	          		má důvod chlouby		nenamáhal se nadarmo

  nedrží se slova života	          nemá důvod chlouby		běžel nadarmo
				        					namáhal se nadarmo

Filipané			        Pavel

Legenda:
	uzlový bod (bod, ve kterém dochází k rozhodnutí – připouští více než jednu následnou eventualitu)
	konsekvence
	hranice mezi poli eventualit v relaci k Filipanům a k Pavlovi

Pavel tu nepřímo vystupuje proti názoru, se kterým se můžeme ve vztahu k apoštolské práci setkat i dnes (a to nejen v některých sektách), že rozhodující je námaha, vykonání práce a na ostatním již hlasateli nezáleží (dnes formulováno např. slovy: hlavní je vydat svědectví). To je odpověď na otázky, které jsme vyslovili v úvodu tohoto exkurzu.

- - -

K celé syntéze Pavlova pohledu na práci a námahu je třeba závěrem dodat ještě jednu neopomenutelnou skutečnost. I když práci a námahu vidí Pavel jako nesmírně důležité, konečné Boží hodnocení nebude záležet jen na tom. Jak říká v 1 Kor 4,5, z Božího pohledu je důležité i to, co není vidět - úmysl, záměr srdce: ,Nevyslovujte proto soudy předčasně, dokud Pán nepřijde. On vynese na světlo to, co je skryto ve tmě, a zjeví záměry srdcí; tehdy se člověku dostane chvály od Boha.‘ 
Pavel tedy rozhodně není tím, který by vybízel k pouhému vnějšímu aktivismu. Namáhavá práce má hodnotu proto, že je projevem hlubokého vztahu k Bohu, Kristu i k lidem. Tento vztah (konektivita práce) je nakonec posledním kritériem… I když to bylo vyjádřeno již vícekrát v různých souvislostech, domnívám se, že je dobré, aby to jasně zaznělo ještě jednou, na závěr. 

5	Nejstarší odezvy Pavlovy zkušenosti s “kopos”
Pavel na mnoha místech ve svých nepochybných listech používá substantivum ko,poj a verbum kopia,w v novém kontextu. Snad mu dokonce dává i nový význam. Jeho způsob použití těchto slov ovlivňuje i mnohé později píšící autory - a to jak autory dalších novozákonních textů, tak i autory textů, které již nejsou součástí novozákonního kánonu. 
Pozdější autoři však nebyli ovlivněni jen Pavlovým užitím termínů ko,poj a kopia,w, ale celým Pavlovým přístupem k namáhavé práci pro evangelium i jeho vlastním životním příkladem.
Tento vliv se nyní budeme snažit vystopovat a popsat. Potom, co jsme se podrobně zabývali již třemi kontexty lexému ko,poj a kopia,w a fenoménu “kopos” v nepochybně Pavlových listech a v jeho apoštolském působení, půjde o čtvrtý z kontextů, kterými se tato práce zabývá. Od předcházejících tří se výrazně liší. Doposud jsme se zajímali o skutečnosti, které mohly, alespoň potenciálně, ovlivňovat Pavla. Nyní však budeme zkoumat, jak sám Pavel ovlivnil další autory textů i celou atmosféru přístupu k práci a námaze.
5.1	Novozákonní texty
5.1.1	Janovská tradice
Zařazení Janova evangelia na první místo mezi texty, které mohly být Pavlem v přístupu k lexémům ko,poj a kopia,w a fenoménu “kopos” ovlivněny, má svůj závažný důvod. Jak již bylo dříve zmíněno, vyskytl se v nedávné době názor, že text Jan 4,38 by mohl být na počátku pavlovské identifikace ko,poj s apoštolskou službou. Tento názor naznačuje Spicq, a opírá se při tom o odkazy na autory, kteří považují ústní janovskou tradici za podstatně starší než redakci čtvrtého evangelia, a kteří se domnívají, že některé části Janova evangelia byly publikovány velmi brzy. V případě, že by tomu tak bylo, a užití lexému ko,poj a kopia,w v Janově evangeliu (přesněji řečeno v některém z písemných či ústních pramenů, které toto evangelium předcházely) by bylo skutečně kořenem, ze kterého vyrůstá způsob užití u Pavla, nepatřilo by Janovo evangelium mezi texty tohoto oddílu a jeho místo by bylo v některém z oddílů dřívějších, které mapovaly kontext, ze kterého (eventuelně mezi kterým) Pavlovy listy vznikly. Je tedy třeba zvážit místo janovské tradice ve vztahu ke ko,poj a kopia,w v Pavlových listech.
Tomu, že Jan 4,38 je součástí staré tradice zdánlivě nasvědčuje začlenění verše do dosti kompaktního širšího narativního celku “Ježíš u Jakubovy studny” (Jan 4,5-42). Verš je však součástí určitého intermezza (Jan 4,31-38), kterým je Ježíšův rozhovor s učedníky. I když jednotlivé verše tohoto oddílu na sebe bezprostředně navazují a není patrný žádný šev, přesto zůstává otázkou, zda původní vyprávění muselo nutně tuto vsuvku obsahovat. Zdá se, že předcházející verš Jan 4,30 a následující Jan 4,39 by mohly bezprostředně navazovat. I uvození verše Jan 4,30 (,mezitím‘ - evn tw/| metaxu,) by mohlo nasvědčovat tomu, že jde o dodatečnou vsuvku. Skutečnost, že verš Jan 4,30 navazuje na přecházející text, a že také v přecházejícím textu má následující verš vždy nějaký styčný bod s předcházejícím, není v případě Janova evangelia směrodatná. I Ježíšova řeč v Jan 3,10-21 podobným způsobem kontinuálně navazuje, přesto že její část neobsahuje Ježíšova slova, ale pozdější reflexi nad nimi. Konkrétní dobu, kdy dostaly tyto (a další) Ježíšovy řeči konečnou podobu není možno určit. A tak i možnost, že to bylo v době, kdy jimi mohl být ovlivněn Pavel, zůstává pouhou zajímavou hypotézou. Mimo to, ovlivnění Pavla janovskou tradicí se nezdá být ani na jiných místech příliš pravděpodobné. Naopak vliv Pavlův na četné další autory Novozákonních textů, ať již na Pavla vědomě navazovali, nebo před špatnou interpretací jeho myšlenek a textů varovali, je nepopiratelný. Jaký však byl Pavlův vliv na podobu Janova evangelia? Domnívám se že sice nepřímý, ale přitom, alespoň co se týče pohledu na “kopos”, značný.
Jako určitý klíč k řešení celé otázky nám může posloužit velmi důležitý text Jan 13,3-17 a jeho srovnání se synoptickými evangelii i s Pavlovými texty. Jde o text, který i když nepoužívá výrazy ko,poj nebo kopia,w, nejexplicitněji a díky příkladu samotného Ježíše, který umývá svým apoštolům nohy, jistě i nejpůsobivěji definuje apoštolské působení při hlásání evangelia jako činnost srovnatelnou s prací otroka. 
Tato skutečnost v porovnání s dřívějšími synoptickými evangelii není něčím novým. Již v pravděpodobně nejstarším Markově evangeliu nacházíme dokonce dvě místa, která s myšlenkami v Jan 13,3-17 korespondují: ,Kdo chce být první, buď ze všech poslední a služebník (dia,konoj) všech.‘ (Mk 9,35) a zvláště pak Mk 10,35-45 (též Mt 20,25-28) s důrazem na verše Mk 10,43 n: ,…kdo se mezi vámi  chce stát velkým, buď vaším služebníkem (dia,konoj); a kdo chce být mezi vámi první, buď otrokem (dou/loj) všech.‘ V nejstarší tradici můžeme najít i poslední zdůvodnění tohoto postoje – kdo takto jedná podobá se samotnému Kristu, protože se řídí jeho příkladem: ,Vždyť ani Syn člověka nepřišel, aby si dal sloužit, ale aby sloužil a dal svůj život jako výkupné za mnohé.‘ (Mk 10,45). Podobně i časové zasazení Ježíšových slov a celého děje, kdy Ježíš učedníkům slouží, do událostí poslední večeře není u Jana nové. Setkáváme se s ním (i když bez podrobností, které nabízí až Janovo evangelium) již v evangeliu Lukášově: ,Avšak vy ne tak: Kdo je mezi vámi největší, buď jako poslední, a kdo je v čele, buď jako ten, který slouží. Neboť kdo je větší: ten, kdo sedí za stolem, či ten, kdo obsluhuje? Zdali ne ten, kdo sedí za stolem? Ale já jsem mezi vámi jako ten, který slouží.‘ (Lk 22,26 n.). 
Co je však v Janově evangeliu nové, je důraz a podrobnost, se kterým se této události a celému tématu věnuje. To, že se věnuje tématu podrobně je pro Jana obvyklé – celkově jeho evangelium podává menší množství důkladněji propracovaných celků. Proč však právě toto téma upoutalo pozornost autora Janova evangelia? Jedna z možných odpovědí, a dle mého názoru velmi pravděpodobná odpověď, je tato: autor Janova evangelia je ovlivněn Pavlem a to možná více jeho působením, než přímo Pavlovými spisy. Geograficky se totiž oblasti pavlovské a janovské tradice částečně překrývají. Již podle velmi starého podání představuje jejich průnik západní oblast Malé Asie a zejména město Efez. A právě Pavlův příklad apoštolské činnosti, kterým ovlivnil své spolupracovníky, církevní obce které založil, ale nepochybně i celé prostředí, ve kterém se pohyboval a působil, byl tím, co formovalo atmosféru apoštolské práce v této oblasti i po jeho smrti. Můžeme říci, že Pavel nasadil v apoštolském působení laťku. Tím způsobil, že jeho životní příklad více upoutal pozornost na Ježíšova slova a činy, která zdůvodňují přístup k apoštolské činnosti, který razil Pavel. Touto atmosférou byl ovlivněn i autor čtvrtého evangelia a tak se stalo, že jádro událostí a slov líčených v Jan 13,3-17 (obsažených již v nejstarší tradici) považoval za tak důležité, že je obšírně zaznamenal a pravděpodobně ještě rozvinul. Souvisí totiž s tím, aby jeho čtenáři ,měli život v Kristově jménu‘ (srov. Jan 20,30 n.). 

Schéma 9: Předpokládané vlivy na fenomén “kopos” v janovské tradici 

Ježíš, jeho činy a slova                   ??? (není jisté, nakolik byl, či nebyl Pavel ovlivněn
                                                                                    konkrétním obsahem tradice)
nejstarší  tradice (více proudů, tradice Lk a Jan velmi		Pavel, jeho činy a slova
		 blízká co se týče Lk 22,26 n. a Jan 13,3-17)	
       Mk	      						
				        Pavlem vytvořená atmosféra práce a služby
					    průchod janovské tradice přes prostředí ovlivněné
       Mt	            Lk			  Pavlem působí zaostření na téma “kopos”
								(má vliv na jeho akcentaci)
						    Jan	

V Janově evangeliu se tedy s ohledem na námi sledovaný fenomén “kopos” protíná příklad daný jednáním i slovy samotného Ježíše s životním příkladem a slovy (i těmi, která napsal) Pavlovými. Ježíšova slova a činy tvoří základ, Pavlovo působení je exponentem, který základ umocňuje a působí, že v atmosféře, kterou Pavel navodil, se Ježíšova slova ohledně namáhavé práce pro evangelium, která je srovnatelná s prací otroka, stávají nepřehlédnutelnými. Pod nepřímým Pavlovým vlivem sahá autor Janova evangelia k tradici, která je starší než Pavel, aby se tomuto tématu podrobně věnoval. Je rovněž pravděpodobné, že i způsob užití řeckých slov ko,poj a kopia,w, jak ho v oblasti svého působení Pavel zavedl, ovlivnil volbu výrazů v Jan 4,38. Bylo by jistě zajímavé, i když by to přesáhlo předmět této práce, pátrat, zda je možno i na dalších místech Janova evangelia vystopovat (například co se týče volby témat) vliv atmosféry, kterou Pavel svým působením na západě Malé Asie vytvořil… Domnívám se, že takový vliv by bylo možno vystopovat např. v souvislosti mezi Pavlovým mimořádně důrazným akcentem na nauku o milosti a Jan 6,44: ,Nikdo nemůže přijít ke mně, jestliže ho nepřitáhne Otec…‘
5.1.2	Listy pavlovské tradice
Listy, které zařazujeme do této skupiny jsou Pavlem v mnoha ohledech přímo ovlivněny. To je do značné míry (i když v různé míře) patrné i ve slovní zásobě těchto listů. Platí to i o výrazech ko,poj a kopia,w. Jak ukazují již dříve provedené analýzy, nejen že je v nich procentuální frekvence výskytu srovnatelná s procentuální frekvencí výskytu těchto slov v nepochybně Pavlových listech, ale i co do významu jsou použity stejným způsobem, jako je užívá sám Pavel. To platí o substantivu ko,poj v 2 Sol 3,8 a slovesu kopia,w v Ef 4,28, Kol 1,29 a literárně i v 2 Tim 2,6; zde všude jsou tato slova užita ve významu namáhavá práce nebo mimořádná námaha. Mimo to je kopia,w užito v 1 Tim 4,10 a 1 Tim 5,15 (a v 2 Tim 2,6 metaforicky) v Pavlem zavedeném významu (či významovém odstínu) práce pro evangelium. Ve druhém případě lze dokonce uvažovat, že by mohlo jít o Pavlem pravděpodobně užívaný technický výraz “apoštolsky působit”.
I co do obsahu je zde zřejmá návaznost na nepochybně Pavlovy listy. Mluví se tu o Pavlově ,těžkém zápasu‘ (Kol 2,1), který podstupuje pro církevní obce, o práci spolupracovníků pro Boží království (Kol 4,11). O Pavlovi a jeho spolupracovnících (explicitně o Timoteovi) a snad i o ostatních křesťanech se v 1 Tim 4,10 říká: ,Proto se namáháme (kopiw/men) a zápasíme (avgwnizo,meqa)…‘ Námaha pro evangelium je přirovnávána k službě vojáka (2 Tim 2,4), k závodníkovi (2 Tim 2,5) a k namáhavé práci rolníka (2 Tim 2,6). Námaha pro církevní obec je považována za kritérium úcty (Kol 4,13) – je zde však vyjádřena slovem po,noj, které je sice obvyklé v Septuagintě, ale v nepochybně Pavlových listech se nevyskytuje. Ten kdo koná službu si zaslouží odměnu – dokonce dvojnásobnou (1 Tim 5,17 n.) a toto právo je zdůvodňováno podobně jako v 1 Kor 9,9. Ten, kdo hlásá slovo pravdy (konkrétně Timotej v 2 Tim 2,15), má se osvědčit jako dělník (evrga,thj) a má se cele věnovat této službě (2 Tim 4,5). Podobně jako v 1 Sol 1,3 se i v 2 Sol 1,11 vyskytuje obrat dílo víry (e;rgon pi,stewj). S 1 Kor 15,58 koresponduje 1 Tim 4,10: ,Proto se namáháme a zápasíme, že máme naději v živém Bohu, který je Spasitel všech lidí…‘, ve kterém je podobné zdůvodnění námahy pro šíření evangelia, ale i pro dobrý křesťanský život všeobecně.  
Některé z listů pavlovské tradice však nejen opakují, ale i prohlubují a zásadním způsobem doplňují Pavlovy texty. Těžký zápas a utrpení hlasatele evangelia získává nový teologický rozměr “doplňování plné míry utrpení Kristových” (Kol 1,24). 
Listy pavlovské tradice rovněž rozvíjejí téma důležitosti lidské práce, kterému byla v Pavlových listech věnována spíše jen okrajová pozornost. V 2 Tim 2,4 sice můžeme vidět odezvu Pavlova velmi rezervovaného přístupu k běžným činnostem, pracím a námahám, které nijak nesouvisí s prací pro evangelium a s životem podle něj: ,Kdo se dá na vojnu, nezaplétá se do záležitostí obyčejného života…‘, ale 2 Sol 3,10-12 jasně mluví o nutnosti pracovat: ,Když jsme u vás byli, přikazovali jsme vám: Kdo nechce pracovat, ať nejí! Teď však slyšíme, že někteří mezi vámi vedou zahálčivý život, pořádně nepracují a pletou se do věcí, do kterých jim nic není. Takovým přikazujeme a vybízíme je ve jménu Pána Ježíše Krista, aby žili řádně a živili se vlastní prací.‘ Že se ženy mají starat o domácnost zdůrazňuje Tit 2,5. Podobně je lenost velmi přísně kárána v souvislosti s životem některých vdov v církevním společenství v 1 Tim 5,13. Záporný postoj k ní vyjadřuje i obrat ,lenivá břicha‘ v Tit 1,12 a varování před neužitečností v Tit 3,14. Tyto texty jsou zcela nepochybně reakcí na nešvary, které se začaly rozmáhat v Pavlem založených církevních obcích v době, kdy Pavel již nebyl přítomen. Pavlův příklad, pokud byl nablízku, sám stačil, aby i bez vysvětlujících slov všichni členové jeho církevních obcí pochopili, že zahálka je neslučitelná s životem křesťana. Proto v době Pavlově nebylo třeba věnovat tomuto tématu velkou pozornost. 
5.1.3	Ostatní novozákonní texty
Substantivum ko,poj se v ostatních novozákonních textech vyskytuje pouze v synoptických evangeliích a to výhradně ve vazbě ko,pon/ko,pouj pare,cein. Jeho výskyt proto není pro účely našeho zájmu relevantní. 
Verbum kopia,w se v těchto ostatních novozákonních textech vyskytuje mimo Matoušovo a Lukášovo evangelium, kde je jeho význam naprosto běžný (tj. pracovat s ohledem na vynaložení určité námahy), ještě v Sk 20,35. Zde je obsaženo v Pavlově řeči, kterou pronáší v Milétu na rozloučenou se staršími z církevní obce v Efezu: ,Tím vším jsem vám ukázal, že máme takto pracovat, pomáhat slabým a mít na paměti slova Pána Ježíše, který řekl: Blaze tomu, kdo dává, ne tomu, kdo bere.‘ I když jistě nejde o Pavlova ipsissima verba, jde jistě o vyjádření v jeho duchu – jsou to slova, která takto nějak mohla od samotného Pavla skutečně zaznít. Jejich vztah k Pavlovi významně podtrhuje i nezanedbatelná skutečnost, že mimo tuto přímou Pavlovu řeč Lukáš ve Skutcích apoštolů toto slovo (a ani substantivum ko,poj) neužívá.
Co se týče obsahu ostatních novozákonních textů a jejich vztahu k fenoménu “kopos”, i zde mají Skutky apoštolů nejvýznamnější pozici. Barvitě dokreslují Pavlovu namáhavou práci pro evangelium, a doplňují tak velmi plasticky naši představu o jeho namáhavé apoštolské práci. Konkretizují rovněž manuální činnost, kterou se Pavel při výkonu svého apoštolského poslání živil (Sk 18,3). Souhrnně můžeme říci, že Skutky apoštolů, co se týče fenoménu “kopos”  v Pavlově životě i v jeho nauce, potvrzují a dokreslují obraz, který jsem si udělali na základě jeho nepochybných listů.
Ostatní texty Nového zákona se tohoto fenoménu dotýkají jen okrajově, bez zjevné závislosti na Pavlovi. Tak např. Mt 6,19-34 a (podobně i Lk 12,22-34) a Jak 4,13-15, i když se primárně týkají důvěry v Boha a závislosti na něm, vykazují značnou podobnost s Pavlovým postojem k ryze přirozenému významu práce, ale stěží lze mluvit o vzájemné závislosti. 
5.2	Patristická literatura
Pavlův pohled na fenomén “kopos”, jeho způsob použití řeckých slov ko,poj a kopia,w i jeho životní příklad ovlivnily nejen další texty Nového zákona, ale i patristickou tradici. My se tímto jeho vlivem budeme zabývat ve dvou samostatných celcích: nejdříve podrobněji v nejrannějších patristických textech, tj. v takzvaných spisech apoštolských otců, jejichž doba sepsání se částečně prolíná s dobou vzniku novozákonních textů, a potom v další patristické literatuře. V tomto druhém bodu se však budeme muset omezit již jen na stručný nástin dalšího vývoje, který se, spíše než na podrobný popis, zaměří na vystihnutí základních trendů.  Je to dáno rozsahem patristické literatury a délkou celého období. Avšak bez tohoto, byť velmi stručného nástinu, by náš pohled na odezvu Pavlových myšlenek v pozdějších generacích byl neúplný. 
5.2.1	Spisy apoštolských otců
5.2.1.1	Výskyty a významy lexémů ko,poj a kopia,w v textech apoštolských otců
Při analýze užití lexémů ko,poj a kopia,w (a eventuelních příbuzných lexémů) ve spisech apoštolských otců je možno navázat na práci Harnackovu, který se tímto tématem již zabýval.
Ve spisech apoštolských otců je frekvence těchto lexémů v průměru výrazně nižší než v Pavlových listech. U Clementa římského (v jeho autentickém listě Korinťanům) a u Polykarpa se nevyskytují vůbec. Ze sedmi Ignatiových listů se vyskytují pouze v jediném z nich (ko,poj v Polyk. 1,3 a jinak neobvyklá odvozenina sugkopia,w v Polyk. 6,1, se kterou se setkáváme ještě i v Past. H. Sim. 5,6,6). Ve druhém listě Clementa římského se vyskytuje jedenkrát participium plurálu od kopia,w (2 Kor. 7,1). V Barnabášově listě nacházíme kopia,w dvakrát (Barn. 10,4 a Barn. 19,10). Nejvíce výskytů těchto lexémů nacházíme v Hermově Pastýři - celkem devět (v Past. H.  Vis. 3,3,2; Mand. 2,4; třikrát v Sim. 5,6,2; v Sim. 5,6,6; Sim. 9,4,8; Sim 9,24,2 a Sim 9,24,3). Z tohoto počtu se jednou v Past. H. Sim. 5,6,6 setkáváme se složeninou sugkopia,w, se kterou jsme se setkali již v Polyk. 6,1).
I když tyto lexémy jsou často užity v jiném významu, než v tom, který je typický pro Pavla a pro tradice, které Pavel ovlivnil, část výskytů má podobný význam jako u Pavla a způsob jejich použití Pavlem nepochybně ovlivněn byl.
To platí zejména o způsobu, jakým těchto lexémů používá Ignatios v listě Polykarpovi. V úvodních povzbuzeních, kterými se obrací na Polykarpa, píše: ,Při své lásce povzbuzuj všechny, aby se připojili k tvému závodu a byli tak spaseni. Obhajuj své místo při vší úctě k tělu a duchu. Dbej o jednotu, nad niž není nic lepšího. Posiluj všechny, jako Pán posiluje tebe. Jako dosud měj všechny rád. Modli se neustále. Pros, aby se ti dostalo ještě více moudrosti. Bud' stále na stráži. K jednotlivcům mluv se stejnou vážností jako Bůh. Jako pravý bojovník nes bolesti všech. Kde je hodně námahy, tam i hojná odměna (o[pou plei,wn ko,poj polu. ke,rdoj).‘ Dle předchozího kontextu je patrné, že výraz ko,poj zde má ten nejširší význam, zahrnující jak práci pro evangelium a  veškerou námahu s ní související, tak i námahu spojenou s dobrým křesťanským životem vůbec. V tomto nejširším významu používá lexém ko,poj i Pavel v 1 Kor 3,8 a 1 Kor 15,58 (a kopia,w v 1 Kor 15,10). S tímto velmi širokým významovým záběrem se setkáváme i v dalších listech pavlovské tradice, konkrétně v 1 Tim 4,10.
Rovněž odvozený tvar sugkopia,w, se kterým se u Ignatia setkáváme (Polyk. 6,1), je použit ve významu odvozeném od Pavlem užívaného významu verba kopia,w – “pracovat pro evangelium, pro církevní obec”. Zde znamená pracovat takto společně, přičemž důraz je právě na společenství, a to zejména s biskupem: Ignatios vybízí nejen ke vzájemné spolupráci (sunkopia/te avllh,loij), ale i ke společnému zápasu a postupu (sunaqlei/te, suntre,cete).
V druhém listě do Korinta (připisovaném někdy Clementu římskému) se výraz kopia,w v literárním smyslu sice používá především o námaze atletů, ale v přeneseném slova smyslu je metaforou, a má podobně široký význam jako ko,poj v Polyk. 1,3 a u Pavla v 1 Kor 3,8 a 1 Kor 15,58 (a kopia,w v 1 Kor 15,10): ,…ne všichni získají vavřín, ale jen ti, kteří se mnoho namáhají (oi` polla. kopia,santej) a dobře zápasí.‘ – význam zahrnující nejen práci pro evangelium a církevní obec, ale i veškerou námahu spojenou s dobrým křesťanským životem. 
V Pastýři Hermově se nejdříve lexémy ko,poj a kopia,w v souvislosti s podobenstvím o vinici užívají o samotném Kristu: ,…sám očistil jejich hříchy, když vykonal četnou namáhavou práci (polla. kopia,saj) a dále své dílo provázel (zaléval) námahou (kai. pollou.j ko,pouj hvntlhkw,j)‘. V textu, který bezprostředně následuje je pravděpodobně ko,poj zobecněn na všechny, kteří na vinici pracují: ,není totiž možno (vinici) obdělat bez velké práce a dřiny (a;ter ko,pou h; mo,cqou)‘. Je patrné, že zde nejde jen o práci na vinici ve vztahu ke Kristu, ale o práci pro spásu lidí celkově – tedy nejen Kristovo vykupitelské dílo, ale také dílo všech, kteří se na zprostředkování jeho plodů podílejí. V dalším výkladu tohoto podobenství je použit výraz sunkopia,w o spolupráci Kristova těla s Duchem svatým, a to poněkud v duchu adopcionismu. Spolupráce mezi tělem a duchem vyjádřená tímto slovesem je pak zobecněna na ostatní lidi: ,Každé tělo, když se neposkvrní a když v něm bude přebývat Duch Svatý, bude odměněno. Takový je smysl podobenství.‘ Je tedy patrné, že zde nejde o práci při hlásání evangelia, ale mnohem více o práci na vlastním duchovním růstu – o námahu spojenou s životem podle evangelia. Ale i to je význam, který můžeme odvozovat od samotného Pavla (srov. zejména 1 Sol 1,3).
V Barnabášově listě se setkáváme s obratem dia. lo,gou kopiw/n (Barn. 19,10) v souvislosti s odpuštěním a záchranou vlastní duše. I když se toto spojení u Pavla nevyskytuje (nejvíce se mu blíží v 1 Sol 5,12 kopiw/ntaj evn u`mi/n… …kai. nouqetou/ntaj  u`ma/j), je patrné, že i zde jde o význam slovesa kopia,w, který sám Pavel používá, tedy o hlásání, napomínání, povzbuzování…
5.2.1.2	Teologická návaznost apoštolských otců na Pavla
Zbývá ještě analyzovat postoj textů apoštolských otců k fenoménu “kopos” – tedy k práci a námaze a zejména k námaze pro evangelium a namáhavé práci pro církevní obec, a definovat vztah jejich postojů k Pavlovu přístupu k tomuto fenoménu.
Mnohé již bylo naznačeno výše, když jsme se zabývali lexémy ko,poj a kopia,w a jejich významovými odstíny, nakolik to souviselo s použitím těchto lexémů v Pavlových listech. 
Díla apoštolských otců často navazují na Pavlovy texty. Práce pro církevní obec má být konána nezištně (srov. např. 2 Kor 2,17). Clemens římský mluví pochvalně o starších v Korintě, kteří svou službu vykonávají ,ne řemeslně  (avbanau,swj)‘. A na jiném místě říká, že kdo si o sobě myslí, že něco znamená, má vyhledávat, co prospívá všem a ne jen jemu. V Didaché je nezištnost použita jako kritérium, které ověřuje pravost nebo falešnost apoštola či proroka. Přitom však i Didaché uznává právo na materiální zabezpečení proroka a dokonce ho ukládá jako povinnost. O špatných služebnících, kteří se obohacovali ze služby, kterou na sebe vzali, a pro svou hamižnost zemřou, pokud se neobrátí, hovoří i Pastýř Hermův.
Pavel zdůrazňoval úctu, lásku a respekt vůči těm, kteří pro církevní obec pracují (srov. např. 1 Sol 5,13; 2 Kor 8,18; Řím 16,7; Flp 2,29 n.). V podobném duchu se vyjadřuje i Didaché, které pobízí k úctě vůči těm, kteří se věnují křesťanskému vyučování (mluví Boží slovo), a List Barnabášův, který požaduje, aby ten, kdo se věnuje křesťanskému vyučování, byl milován. Bůh sám dá odměnu každému podle jeho práce (e;rgon nikoliv ko,poj), dodává 2. list Korinťanům, který je považován za dílo neznámého autora, ale pro svou starobylost bývá rovněž zahrnován mezi texty apoštolských otců.
Dle 1 Sol 1,3 souvisí námaha a práce (ko,poj) s láskou, Pavel vzpomíná díla lásky (tou/ ko,pou th/j avga,phj). Clemens římský uvádí ve svém listě Korinťanům příklad takovéto lásky, která se projevuje dokonce v dobrovolném přijetí namáhavé práce otroka: ,Mnozí se dali do otroctví a za výkupné živili druhé.‘
V Ignatiových listech je ještě více než u Pavla (srov. 1 Kor 3,8) rozvinut důraz na vzájemnou spolupráci na jednom díle. Tuto spolupráci a vzájemnou sounáležitost vyjadřuje Ignatios i zvláštním lexémem - sugkopia,w. Ale v Ignatiových listech k tomuto tématu spolupráce především přistupuje další významný prvek: nutnost společenství s biskupem a případně i s kněžími a jáhny. To se týká veškeré činnosti: ,Kdo něco dělá bez biskupa, kněží a jáhnů, ten nemá čisté svědomí.‘ Bez biskupova vědomí se nemá dít nic, podobně jako biskup nemá nic dělat bez Boha. Pokud někdo něco dělá bez vědomí biskupa, slouží ďáblu (tw/| diabo,lw latreu,ei). Ještě dříve, než píše Ignatios, píše Clemens římský o apoštolské posloupnosti, tedy o spojení s apoštoly přes ty, kteří byli od nich ustanoveni, a kteří ustanovovali opět další. Jednotu mezi všemi, kteří konali nebo konají svou službu (ať to jsou apoštolové, biskupové, učitelé, jáhni), vyzvedává i Hermův Pastýř. Nazývá je kameny, které se hodí do stavby.
V Didaché se setkáváme s podobným důrazem na práci vlastníma rukama jako u Pavla: ,Co sis vydělal vlastníma rukama, dej na odpuštění hříchů.‘ Ignatios však předpokládá, že některá zaměstnání jsou pro křesťana nedůstojná, blíže je však nespecifikuje. Polykarpovi dále zdůrazňuje, že pokud někdo vykonává služebné práce, nemá jím být pohrdáno: ,Nepohrdej služebnými.‘ Ani ti, kdo služebné práce vykonávají, však nemají zpychnout. Pro Polykarpa je vzorem především Kristus, který byl služebníkem všech.
Na Pavlův pohled na hodnotu práce a námahy (která není odvozena od práce a námahy samotné, ale od jejího nasměrování na evangelium, jeho šíření a život podle něj – tedy od její konektivity s evangeliem) navazuje zejména Ignatios. Jeho slova: ,Cokoliv děláš, ať má trvalou cenu,‘ je možno považovat za velmi výstižné shrnutí Pavlova postoje, jak se odráží v jeho nepochybných listech. Tento postoj (nasměrování všeho na Boha či Krista) se vyskytuje i v dalších Ignatiových textech a je patrný i ze slov Polykarpových. Zajímavým způsobem tento pohled doplňuje Hermův Pastýř. V podobenství o jilmu a révě usmiřuje do značné míry převažující řecký ideál bohatého rentiéra (jehož příjmy plynuly z majetku a umožňovaly mu plně se věnovat politické činnosti) a ideál pracujícího člověka, který převažoval v judaismu. Ukazuje, jak při pochopení toho, o co v životě jde, je možno vše nasměrovat k trvalým hodnotám. Jeho postoj by se dal shrnout slovy: každý se může účastnit na spravedlivém díle a může vykonat něco dobrého. Kvůli bohatství a zaměstnání (dia. ta.j pragmatei,aj) může však také člověk popřít Pána.
Zejména Polykarp v listě Filipanům navazuje na texty, které v Pavlových listech ukazují relativitu jakékoliv práce pro evangelium – má vztah ke Kristu; on je nejen jejím cílem, ale i inspirátorem a vzorem (srov. 1 Sol 1,6; 1 Kor 11,1). Explicitně o jáhnech (ale týká se to zřejmě všech, kdo pracují pro Církev) Polykarp říká: ,…jsou služebníky Boha a Krista a nikoli lidí. Ať nepomlouvají, ať nejsou ramenáři, chtiví peněž, ať jsou laskaví, milosrdní, starostliví, ať jednají podle pravdy Pána, jenž se stal služebníkem všech.‘
V textech apoštolských otců můžeme spatřit i určitou návaznost na další texty pavlovské tradice, které si více než Pavel všímají přirozené důležitosti a významu práce, a ve kterých byla kritizována zahálčivost, lenost a neužitečnost a vyzdvihována pracovitost (viz 2 Sol 3,10-12; Tit 2,5; 1 Tim 5,13; Tit 1,12; Tit 3,14). Clemens římský k tomu píše: ,Poctivý dělník s čistým svědomím přijímá chléb za svou práci, lenoch a pobuda se nepodívá svému zaměstnavateli přímo do očí.‘ Didaché zavrhuje zahálku a varuje před příchozími do církevní obce, kteří nechtějí pracovat. Kdo nechce pracovat, ten ,prodává Krista‘.
5.2.2	Stručný nástin dalšího vývoje v patristické literatuře
V průběhu druhé poloviny II. stol. po Kr mizí lexémy ko,poj a kopia,w (a případné další od nich odvozené) používané v souvislosti s působením a životem křesťanů. 
Najít vysvětlení pro tento jev je obtížné. Jako nejpravděpodobnější se jeví běžný posun ve frekvenci užívání slov v určitém významu, který je dán časem. V dnešní době dochází k takovému posunu v horizontu desetiletí a nebo dokonce i jen několika let. Rychlost tohoto posunu je dána současnými masovými komunikačními prostředky. V době antiky k takový posunům docházelo jistě také, ale v delším časovém horizontu. Jednalo se spíše o staletí. Pokud však šlo o význam užívaný jen určitou částí populace, která mezi sebou intenzivně komunikovala (což je právě případ křesťanů), mohl celý proces proběhnout podstatně rychleji. Celý proces nemusel mít nějaký konkrétní podnět, a už vůbec není důvod se domnívat, že byl zapříčiněn tím, že práce představených pro církev se natolik změnila, že již neevokovala namáhavou práci otroka, jak se domníval Harnack. Můžeme, myslím, najít množství příkladů, které ukazují, že práce představených pro církevní obec byla minimálně až do ediktu milánského stále stejně namáhavá, vyčerpávající a často i velmi nebezpečná. 
Navíc i pozdější patristické texty dokazují, že i když se již téměř nepoužívá pro apoštolskou práci výrazů ko,poj a kopia,w, přesto o fenomén, který se k němu váže (tedy o námahu a namáhavou práci spojenou zvláště s obětavou službou pro církev), se zájem rozhodně neztrácí. I když není možno popřít, že zvláště některé pozdější patristické texty, které se tohoto tématu dotýkají, byly inspirovány nutností určité obnovy v tomto směru.

6	Aktualizace a aplikace
Pavlův příklad, jeho apoštolská práce spojená s mimořádnou námahou je inspirací pro dnešek a to nejen pro katolické křesťany, ale (mnohdy snad ještě více) i pro věřící různých protestantských denominací. Například Stott zmiňuje “tentmaking ministeries” – lidi, kteří působí při hlásání evangelia ve vzdálených zemích a kulturách, a přitom získávají prostředky pro sebe a svou misijní činnost díky práci ve své profesi. 
Tato publikace není prací pastorační. Přesto považuji za vhodné alespoň nastínit směry, ve kterých je možno vyjít ze shromážděných poznatků při praktickém zhodnocení a aplikaci v aktuální situaci začátku XXI. stol. Pokusím se shrnout a v krátkosti představit ty body mé práce, které k zamyšlení nad možnou aktualizací a aplikací v současnosti přímo vybízejí.
Dle mého názoru jsou to především tyto body:
1.	Byla ukázána určitá rozpolcenost v hodnocení práce v předkřesťanské éře. I když je možno jak v řecko-římském prostředí, tak v prostředí judaismu poměrně snadno určit hlavní proudy (přičemž tyto hlavní proudy jsou v obou prostředích zcela protichůdné), jsou zde stopy i po opačných proudech v obou prostředích. To je jednoznačné v případě prostředí řecko-římského, a jak naznačuje zejména Bertramova studie, takovýto opačný proud je snad možno alespoň v náznaku vystopovat i v prostředí helénistického judaismu. Tyto skutečnosti ukazují na obtížnost správného zhodnocení práce, jejího místa a hodnoty v lidském životě. Nepřímo vybízejí k hlubšímu zamyšlení nad místem, významem a hodnotou práce v dnešní světě. Upozorňují na nebezpečí, které je podobné tomu, kterému podlehl svět řecké kultury: protože manuálně pracovali především otroci, začala být manuální práce považována za něco nedůstojného. Můžeme se ptát, jak daleko jsme dnes my od podobného postoje, který manuální práci přisoudí cizincům z méně rozvinutých zemí a lidem, kteří se z nějakého důvodu (třeba pro své nedostatečné vzdělání) pohybují na okraji společnosti. Jak daleko jsme od toho, abychom manuální prací začali pohrdat a ty, kteří ji vykonávají považovali za méněcenné? K zamyšlení však může vést i postoj některých helénistických židů, kteří snad v práci, místo účasti na Božím stvořitelském díle, začali spatřovat prokletí. Nestává se dnes pro mnohé lidi práce skutečně prokletím? Pro některé je již nepochybně nemocí.
2.	I když si Pavel díky svým kořenům v judaismu práce nepochybně váží, je patrné, že jeho přístup k práci i námaze je značně selektivní. Nekopíruje slepě žádný z přístupů k práci, se kterými se setkává. Za rozhodující kritérium považuje její konektivitu s evangeliem. Ta je pro něj nakonec rozhodující. Nakolik je pro nás a pro dnešní společnost rozhodující u prací a námah jejich konektivita s evangeliem? Tam kde chybí tato konektivita s evangeliem, hrozí nebezpečí, že vše bude eivj keno,n – nadarmo. 
3.	Práce jasně ukazuje, které skutečnosti Pavel považoval za důležité při své apoštolské činnosti. Jsou to zejména: pokora, skromnost, nezištnost, upřímnost, neúnavnost a spolupráce s druhými. Pavel o nich hovoří ve svých listech, ale především je sám ukazuje příkladem svého apoštolského života. Význam všech těchto skutečností, které mají doprovázet každou apoštolskou práci, se ani po téměř dvou tisících let nijak neumenšil. Spíše naopak.
4.	Nezměněny zůstávají i motivy k této práci a námaze pro evangelium a také zdroje síly k ní. Tím je, dle mého názoru, dána odpověď na otázku: Je možno i dnes pracovat pro evangelium se stejným nasazením jako měl Pavel?
5.	Pavel, mezi již výše zmíněnými průvodními skutečnostmi, které doprovázely jeho apoštolskou činnost, zvláště vyzdvihuje nezištnost. Jejím svědectvím byla jeho práce pro získání obživy, takže evangelium ho “neživilo”. Tímto prvkem svého apoštolátu se záměrně odlišoval od ostatních hlasatelů na tehdejším “trhu ideí”. Tento “trh ideí” a konkurence na něm v dnešní době není menší, spíše naopak. Nezištnost, která je patrná i z celého životního stylu hlasatele evangelia, je proto stále důležitá. I dnes je svědectvím. Je otázkou, nakolik je vhodné, aby svědectvím o nezištnosti úmyslů hlasatele byla znovu jeho práce (třeba i jiná než manuální), kterou si vydělává na své životní potřeby. I když tato možnost může dnes na první pohled působit dosti nezvykle a nereálně, je ve skutečnosti již realitou v životě některých stálých jáhnů a také v životě mnohých angažovaných laiků. Za úvahu však stojí i jiná eventualita. Pavlovi šlo o to, aby jeho apoštolská činnost nebyla považována za to, čím si (tak jako jiní lidé svou prací) vydělává na své živobytí. Smyslem dnešní práce však v rozvinutých zemích není zajištění základní obživy pracujícího. Tu má, díky štědrému sociálnímu systému, každý zajištěnu i bez práce. Smyslem výdělku za práci je zajištění co nejvyšší životní úrovně. Nemohl by určitým odlišujícím prvkem být tedy i přístup, který rezignuje na životní úroveň, kterou by práce pro evangelium mohla jeho hlasateli zajistit? Tak by v dnešních podmínkách bylo dosaženo toho, oč šlo Pavlovi: aby mu hlásání evangelia nesloužilo k zajištění toho, co si ostatní zajišťují svou namáhavou prací. K tomu je však třeba dodat, že i v tomto ohledu je třeba určité rovnováhy. I Pavel musel asi v některých situacích dosahovat určitého sociálního standartu, jinak by byl nemyslitelný jeho přístup do některých prostředí, o kterých hovoří zejména Skutky apoštolů.  
6.	I když se jí, ve srovnání s prací a námahou pro hlásání evangelia, věnuje Pavel výrazně méně, je důležitá i námaha pro život podle evangelia. Zůstává důležitou i dnes, přestože je v dnešním světě v mnoha ohledech patrná tendence vyhnout se jakékoliv námaze.   
Pavlovo nasazení pro evangelium bylo možná ovlivněno i jeho blízkým očekáváním parusie, vědomím, že již nezbývá mnoho času (srov. Řím 13,11). Nebyl to však hlavní důvod. A navíc, ani my nevíme, kolik času ještě zbývá. Od Pavlovy doby se totiž sice změnila časová měřítka křesťanů (srov. 2 Petr 3,8), ale nezměnila se celková perspektiva, cíl ke kterému křesťané a celé lidstvo spějí (srov. Žid 3,14). I když k jeho naplnění pro lidstvo dojde v čase, který bude nejméně o dva řády delší, než očekával Pavel a jeho současníci. 
Je však skutečnost, že Bůh nám k šíření evangelia a k životu podle něj dal více času, důvodem k tomu, abychom ve svém úsilí výrazně polevili?

Seznam použité a citované Literatury
Texty a pomůcky
Aharoni, Yohanan – Avi-Yonah, Michael: Der Bibel Atlas, Augsburg: Weltbild, 1990
Bauer, Walter: Griechisch-deutsches Wörterbuch zu den Schriften des Neuen Testaments und der früchrislichen Literatur, Berlin, New York: Walter de Gruyter, 1988 (6. nově přepracované vyd. vydali K. Aland – B. Aland)
Bič, Miloš – Souček, Josef B. (ved. ek. překl. komisí): Bible. Písmo svaté Starého a Nového zákona, Praha: Zvon, 1991 (2. vyd.)
Cancik, Hubert – Schneider Helmuth (ed.): Der neue Pauly. Enzykopädie der Antike, Stuttgart: J. B. Metzler, 1996-
Danker, Frederick William: A Greek-English lexicon of the New Testament and other early Christian Literature, Chicago: The University of Chicago Press, 2000 (5. vyd.)
Douglas, J. D. (ed.): Nový biblický slovník, Praha: Návrat domů, 1996
Elliger, Karl – Rudolph, Wilhelm a kol: Biblia Hebraica Stuttgartensia, Stuttgart: Deutsche Bibelgesellschaft, 1990 (4. vyd. opravené – opravil H. P. Rüger)
Galling, Kurt (ed.): Biblisches Reallexikon, Tübingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1977 (2. vyd.)
Guthe, Hermann: Bibel Atlas, Leipzig: H. Wagner & E. Debes, 1926
Hatch, Edwin – Redpath, Henry A: A Concordance to the Septuagint and the other Greek Versions of the Old Testament, Graz: Akademische Druck- und Verlagsanstalt, 1954 (2 sv.)
Hawthorne, Gerald F. – Martin, Ralph Philip (ed.): Dictionary of Paul and his Letters, Downers Growe, Leicester: InterVersity Press, 1993
Heller, Jan: “Závěti dvanácti patriarchů” in Knihy tajemství a moudrosti. Mimobiblické židovské spisy: pseudoepigrafy, sv. I., ed. Z. Soušek, Praha: Vyšehrad, 1995
Hoffmann, David Zevi: Mischnajot, sv. IV. viz Sammter…
Kittel, Gerhard – Friedrich, Gerhrard: Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament, Stuttgart, Berlin, Köln: Verlag W. Kohlhammer, 1933-79 (10 sv.)
Léon-Dufour, Xavier a kol. (ed.): Slovník biblické teologie, Řím: Velehrad – Křesťanská akademie, 1991
Liddell, Henry George – Scott, Robert: A Greek-English Lexicon, Oxford: The Clarendon Press, 1940 (9. vyd.)
Lust, Johan – Eynikel, Erik – Hauspie, K.: A Greek – English Lexicon of the Septuagint, Stuttgart: Deutsche Bibelgesellschaft, 1996 (2 sv.)
Menge, Hermann – Güthling, Otto: Enzyklopädisches Wörterbuch der griechischen und deutschen Sprache, Berlin: Langenscheidtsche Verlagsbuch-handlung, bez udání roku (2 sv.)
Moulton, James Hope – Milligan, George: The Vocabulary of the Greek Testament Illustrated from the Papyri and other non-literary Sources, London: Hodder and Stoughton, 1970
Nestle, Eberhard – Aland, Kurt: Novum Testamentum Grece et Latine, Stuttgart: Deutsche Biebelgesellschaft, 1984
Neusner, Jacob – Avery-Peck, Alan J. –Green, William Scott: The Encyclopedia of Judaism, New York: Continuum, 1999 (3 sv.)
Novák, Josef: Druhá patristická čítanka, Praha: Česká katolická Charita v Ústředním církevním nakladatelství, 1985
Novák, Josef: Třetí patristická čítanka, Praha: Česká katolická Charita v Ústředním církevním nakladatelství, 1985
Novotný, Adolf: Biblický slovník, Praha: Kalich v Ústředním církevním nakladatelství, 1956
Pípal, Blahoslav: Hebrejsko – český slovník ke Starému zákonu, Praha: Ústřední církevní nakladatelství - edice Kalich, 1974 (2. doplněné vyd.)
Prach, Václav: Řecko – český slovník, Praha: Scriptum, 1993
Pritchard, James Bennett: Biblický atlas, Praha: Česká biblická společnost, 1996
Rahlfs, Alfred: Septuaginta, Stuttgart: Deutsche Bibelgesellschaft, 1979 (zmenšné jednosv. vyd.)
Rehkopf, Friedrich: Septuaginta-Vokabular, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1989
Rienecker, Fritz: Sprachlicher Schlüssel zum Griechischen Neuen Testament, Giessen/Basel: Brunnen Verlag, 1987 (18. vyd.)
Rossano, Pietro – Ravasi, Gianfranco – Girlanda, Antonio (ed.): Nuovo Dizionario di Teologia Biblica, Milano: Edizioni Paoline, 1988
Sammter, Ascher – Petuchowski, M. – Schlesinger, Simon – Hoffmann, David Zevi – Cohn, John (ed.): Mischnajot. Die sechs Ordnungen der Mischna, Basel: Victor Goldschmidt Verlag, 1968 (6 sv., 3. vyd.)
Segert, Stanislav: “Druhá kniha Bárukova (Bárukova apokalypsa)” in Knihy tajemství a moudrosti. Mimobiblické židovské spisy: pseudoepigrafy, sv. II., ed. Z. Soušek, Praha: Vyšehrad, 1998
Sophocles, E. A: Greek Lexicon of the Roman and Byzantine Periods (From B.C. 146 to A.D. 1100), New York: Frederick Ungar Publishing Co., bez udání roku (2 sv.)
Souček, Josef B: Řecko-český slovník k Novému zákonu, Praha: Ústřední církevní nakladatelství – edice Kalich, 1973 (2. vyd. dopl. J. Heler – P. Pokorný)
Stephanus, Henricus – Hase, Carolus Benedictus a kol: Thesaurus Graecae linguae, Graz: Akademische Druck- und Verlagsanstalt, 1954, (3. rozšířené vyd.)
Svoboda, Ludvík a kol: Encyklopedie antiky, Praha, Academia, 1973
Thayer, Joseph Henry: A Greek-English Lexicon of the New Testament being Grimm‘s Wilke‘s Clavis Novi Testmenti, Nashville: Broadman Press, 1908
Tichý, Ladislav: Slovník novozákonní řečtiny, Olomouc: Mgr. Jiří Burget, 2001
Vine, W. E: Expository Dictionary of New Testament Words, London, Edinburgh: Oliphants Ltd., 1939 (4 sv.)
Ostatní literatura
Albrecht, Michael von: “Arbeit” in Der kleine Pauly Lexikon der Antike, sv. I., ed. K. Ziegler – W. Sontheimer, Stuttgart: Alfred Druckenmüller Verlag, 1964
Bahník, Václav: “Cestovní průvodce” in Slovník antické kultury, ed. V. Bahník a kol., Praha: Svoboda, 1974
Barnett, Paul William: “Tentmaking” in Dictionary of Paul and his Letters, ed. G. F. Hawthorne – R. P. Martin, Leicester: InterVersity Press, 1993
Barnett, Paul William: The Second Epistle to the Corinthians (NICNT), ed. N. B. Stonehouse – F. F. Bruce – G. D. Fee, Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Company, 1997
Barrett, Charles Kingsley: A Commentary on the First Epistle to the Corinthians (BNTC), ed. H. Chadwick, London: Adam & Charles Black, 1968
Barrett, Charles Kingsley: A Commentary on the Second Epistle to the Corinthians (BNTC), ed. H. Chadwick, London: Adam & Charles Black, 1973 
Barrett, Charles Kingsley: A Critical and Exegetical Commentary on The Acts of the Apostles (ICC), ed. J. A. Emerton – C. E. B. Cranfield – G. N. Stanton, Edinburgh: T&T Clark, 1998
Barrett, Charles Kingsley: “The Imperatival Participle” in Expository Times, 59 (1948), 165-167
Bauer, Johannes Baptist: “Arbeit” in Bibeltheologisches Wörterbuch, ed. J. B. Bauer – J. Marböck – K. M. Woschitz, Graz, Wien, Köln: Verlag Styria, 1994 (4. přeprac. vyd.)
Becker, Jürgen: “Der Brief an die Galater” in Die Briefe an die Galater, Epheser, Philipper, Kolosser, Thessalonicher und Philemon  (NTD - sv. VIII), ed. G. Friedrich – P. Stuhlmacher, Göttingen und Zürich: Vendenhoeck & Ruprecht, 1990
Becker, Jürgen: Paulus. Der Apostel der Völker, Tübingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1989
Bertram, Georg D: “e;rgon, evrga,zomai” in Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament (sv. II.), ed. G. Kittel – G. Friedrich, Stuttgart, Berlin, Köln: Verlag W. Kohlhammer, 1933-79
Best, Ernest: A Commentary on the First and Second Epistle to the Thessalonians (BNTC), ed. H. Chadwick, London: Adam & Charles Black, 1972
Bleicken, Jochen: “Rom und Italien” in Propyläen Weltgeschichte, sv. IV., ed. G. Mann – A. Heuss, Berlin, Frankfurt am Main: Propyläen Verlag, 1960-1964
Bonora, Antonio: “Lavoro” in Nuovo Dizionario di Teologia Biblica, ed. P. Rossano – G. Ravasi – A. Girlanda, Milano: Edizioni Paoline, 1988
Braunert, H: “Arbeit” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels – L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965

Braunert, H: “Gewerbe und Industrie” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels – L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Braunert, H: “Tagelöhner” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels – L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Brekelmans, Christiaan: “Arbeit” in Bibel-Lexikon, ed. H. Haag, Einsiedeln: Benzinger Verlag, 1968
Brocke M: “Arbeit II. Judentum” in Theologische Realenzyklopädie (sv. III.), ed. G. Krause – G. Müller, Berlin: de Gruyter, 1977-
Broneer, Oscar: “Paul and the Pagan Cults at Isthmia” in Harvard Theological Review, 64 (1971), str. 169-187
Bruce, Frederick Fyvie: 1 & 2 Thessalonians (WBC, sv. 45), ed. A. H. Hubbard – G. W. Barker, Waco, Texas: World Books, Publisher, 1982
Buscemi, Alfio Marcello: Paolo. Vita opera e messaggio, Jerusalem: Franciscan Printing Press, 1996
Byrne, Brendan: “The Letter to the Philippians” in The New Jerome Biblical Commentary, ed. R. E. Brown – J. A. Fitzmyer – R. E. Murphy, London, New York: Geoffrey Chapman, 1993
Camp, John M.: The Athenian Agora. Excavations in the Heart of Classical Athens, London: Thames and Hudson, 1986
Carter, C. W: “Labor” in The Zondervan Pictorial Encyklopedia of the Bible, sv. III., ed. M. Tenney – S. Barabas, Grand Rapids: Zondervan Publishing House, 1975
Cipriani, Settimio: Le Lettere di Paolo, Assisi: Cittadella editrice, 1991 (7. vyd.)
Clavier, H: “Arbeit” in Biblisch-historisches Handwörterbuch (sv. I.), ed. B. Reicke – L. Rost, Göttingen:Vandenhoeck & Ruprecht, 1962-1976
Collins, Raymond F: “The First Letter to the Thessalonians” in The New Jerome Biblical Commentary, ed. R. E. Brown – J. A. Fitzmyer – R. E. Murphy, London, New York: Geoffrey Chapman, 1993
Dassmann, Ernst: Der Stachel im Fleisch. Paulus in der Früchristlichen Literatur bis Ireneus, Aschendorffsche Buchdruckerei: Münster Westfalen,1979
Davies, William David: Paul and Rabbinic Judaism. Some Rabbinic Elements in Pauline Theology, London: SPCK, 1969
Ebner, Martin: Leidenlisten und Apostelbrief, Würzburg: Echter Verlag, 1991
Eder, W: “Tullianum” in Der neue Pauly. Enzykopädie der Antike, ed. H. Cancik, – H. Schneider, Stuttgart: J. B. Metzler, 1996- (sv. 12/1)
Elias, Jacob W: 1 and 2 Thessalonians (BChBC), Scottdale: Herald Press, 1995
Esler, Philip F: “Thessalonians” in The Oxford Bible Commentary, ed. J. Barton – J. Muddiman, Oxford: Oxford University Press, 2001
Faw, Chalmer E: Acts (BChBC), Scottdale: Herald Press, 1993
Ferrar, F. W: The Life and Work of St. Paul, New York: E. P. Dutton & Company, 1880
Flaceličre, Robert: “Cestovanie” in Lexikon gréckej cilizácie, ed. P. Davambez, Bratislava: Tatran, 1977
Fitzmyer, Joseph A: “Pauline Theology” in The New Jerome Biblical Commentary, ed. R. E. Brown – J. A. Fitzmyer – R. E. Murphy, London, New York: Geoffrey Chapman, 1993
Fitzmyer, Joseph A: The Acts of The Apostles (AB, sv. 31), New York, London, Toronto, Sydney, Auckland: Double Day, 1998
Friedrich, Gerhard: “Der Erste Brief an die Thessalonicher” in Die Briefe an die Galater, Epheser, Philipper, Kolosser, Thessalonicher und Philemon  (NTD - sv. VIII), ed. G. Friedrich – P. Stuhlmacher, Göttingen und Zürich: Vendenhoeck & Ruprecht, 1990
Garner, G. G: “Cestování v biblických dobách” in Nový biblický slovník, ed. J. D. Douglas, Praha: Návrat domů, 1996
Garnsey, Peter: Social Status and Legal Privilege in the Roman Empire, Oxford: Clarendon, 1970
Gnilka, Joachim: Paulus von Tarsus. Apostel und Zeuge, Freiburg im Breisgau, Basel, Wien: Herder, 1996
Grant, Michael: The Roman Forum, London: Weidenfeld and Nicolson, 1970
Gusmann, P: Pompei: The City, Its Life and Art, London: William Heinemann, 1900
Hanson, Anthony Tyrrell: The paradox of the cross in the thought of St Paul, Sheffield: JSOT, 1987
Harnack, Adolf von: “Ko,poj (kopia/n, kopiw/ntej) im früchristlichen Sprachengebrauch” in Zeitschrift für die neutestamentliche Wissenschaft, 27 (1928), str. 1-10
Hauck, Friedrich: “ko,poj, kopia,w” in Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament (sv. III.), ed. G. Kittel – G. Friedrich, Stuttgart, Berlin, Köln: Verlag W. Kohlhammer, 1933-79
Hawthorne, Gerald F: Philippians (WBC, sv. 43), ed. A. H. Hubbard – G. W. Barker, Waco, Texas: World Books, Publisher, 1983
Hemer, Colin J: The Book of Acts in the Setting of Hellenistic History (WUNT 49), ed. C. H. Gempf, Tübingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1989
Heuss, Alfred: “Hellas” in Propyläen Weltgeschichte, sv. III., ed. G. Mann – A. Heuss, Berlin, Frankfurt am Main: Propyläen Verlag, 1960-1964
Heyer, C. J. den: Paul. A Men of two Worlds, London: SCM Press, 2000
Hock, Ronald F: The Social Context of Paul‘s Ministry. Tentmaking and Apostleship, Philadelphia: Fortress, 1980
Holtz, Traugott: Der Erste Brief an die Thessalonicher (EKKNT), ed. J. Blank – R. Schnackenburg – E. Schweizer – U. Wilckens, Neukirchen: Benziger Verlag – Neukirchen Verlag, 1986
Huelsen, Christian Carl Friedrich: Das Forum Romanum, Seine Geschichte und Seins Denkmäler, Rom: Verlag von Loescher, 1904
Hyldahl, Niels: Die Paulinische Chronologie, Leiden: E. J. Brill, 1986
Jeremias, Joachim: Jerusalem zur Zeit Jesu, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1969 (3. vyd.)
Jewett, Robert: A Chronology of Paul‘s Life, Philadelphia: Fortress Press, 1979
Käsemann, Ernst: “The Saving Significance of the Death of Jesus in Paul” in Perspectives on Paul, ed. E. Käsemann, Philadelphia: Fortress Press, 1971
Klauck, Hans-Josef: 1. Korinthrebrief / 2. Korintherbrief, Leipzig: St. Benno-Verlag GmbH, 1990
Kleinknecht, Karl Theodor: Der leidende Gerechtfertigte. Die alttestamentlich-jüdische Tradition vom ,leidenden Gerechten‘ und ihre Rezeption bei Paulus, Tübingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1984
Krauss, F. A. K: Im Kerker vor und nach Christus. Schatten und Licht aus den profanen und kirchlichen Culture, Tübingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1895
Kreissig, Heinz: “Lohnarbeit” in Lexikon für Kulturen, sv. I., ed. J. Herrmann, Leipzig: Bibliographisches Institut, 1987 (2. sv., 2. vyd.)
Kremer, Jakob: Der Erste Brief an die Korinther (RNT), ed. J. Eckert, Regensburg: Verlag Friedrich Pustet, 1997
Krenkel, W: “Leder” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels– L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Krenkel, W: “Schiffe” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels– L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Kruse, Colin G: “Aflictinons, trials, hardships in Dictionary of Paul and his Letters, ed. G. F. Hawthorne – R. P. Martin, Leicester: InterVersity Press, 1993
Lang, Friedrich: Die Briefe an die Korinther (NTD - sv. VII), ed. G. Friedrich – P. Stuhlmacher, Göttingen und Zürich: Vendenhoeck & Ruprecht, 1986
Lasserre, F: “Reiseführer” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels– L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Lauffer, S: “Sklaven” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels– L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Lifshitz, Baruch: “La nécropole juive de Césarée” in Revue biblique, 71 (1964), str. 384-387
Lo Bue, Francesco: “Sadducei” in Dizionario biblico, ed. G. Miegge – B. Corsani – J. A. Soggin – G. Tourn, Milano: Feltrinelli Editore, 1968
Lock, Walter: A Critical and Exegetical Commentary on the Pastoral Epistles (ICC), ed. S. R. Driver– A. Plummer– Ch. A. Briggs, Edinburgh: T. & T. Clark, 1924
Lohfink, Norbert: Jak porozumět Písmu svatému, Praha: Apoštolská administratura Praha, 1969
Lüdemann, Gerd: Paulus, der Heidenapostel (FRLANT, sv. 123), Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1980
Lütgert, Wilhelm: Freiheitspredigt und Schwarmgeister in Korinth. Ein Beitrag zur Charakteristik der Christuspartei, Gütersloh: Bertelsmann, 1908
Martin, Ralph P: 2 Corinthians (WBC, sv. 40), ed. A. H. Hubbard– G. W. Barker, Waco, Texas: World Books, Publisher, 1986
Masson, Charles: Les deux épitres de Saint Paul aux Thessaloniciens (CNT, 11a), Neuchâtel: Delachaux & Niestlé, 1957
Mc Grath, Alister E: “Cross, Thology of the” in Dictionary of Paul and his Letters, ed. G. F. Hawthorne – R. P. Martin, Leicester: InterVersity Press, 1993
Meecham, Henry G: “The Use of the Participle for Imperative in the New Testament” in Expository Times, 58 (1947), str. 207-209
Michaelis, Wilhelm: “skhnopoio,j” in Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament (sv. VII.), ed. G. Kittel– G. Friedrich, Stuttgart, Berlin, Köln: Verlag W. Kohlhammer, 1933-79
Mrázek, Jiří: “Žalmy Šalomounovy” in Knihy tajemství a moudrosti / I. Mimobiblické židovské spisy: pseudoepigrafy, ed. Z. Soušek, Praha: Nakladatelství Vyšehrad, 1995
Murphy-O‘Connor, Jerome: Paul. A Critical Life, Oxford, New York: Oxford University Press, 1997
Murphy-O‘Connor, Jerome: “The First Letter to the Corinthians” in The New Jerome Biblical Commentary, ed. R. E. Brown – J. A. Fitzmyer – R. E. Murphy, London, New York: Geoffrey Chapman, 1993
Murphy-O‘Connor, Jerome: “The Second Letter to the Corinthians” in The New Jerome Biblical Commentary, ed. R. E. Brown – J. A. Fitzmyer – R. E. Murphy, London, New York: Geoffrey Chapman, 1993
Mussner, Franz: Der Galaterbrief  (HTKNT sv. IX), ed. A. Wikenhauser – A. Vögtle – R. Schnackenburg, Freiburg, Basel, Wien: Herder, 1988 
Neusner, Jacob: “Work in Fomative Judaism” in The Encyclopedia of Judaism, sv. III, ed. J. Neusner – A. J. Avery-Peck – W. S. Green, New York: Continuum, 1999
Oberlinner, Lorenz: Kommentar zum ersten Timotheusbrief (HThKNT sv. XI/2), ed. A. Wikenhauser – A. Vögtle – R. Schnackenburg, Freiburg, Basel, Wien: Herder, 1994 
Ollrog, Wolf-Henning: Paulus und seine Mitarbeiter. Untersuchungen zu Theorie und Praxis der paulinischer Mission, Neukirchen-Vluyn: Neukirchener, 1979
Pecha, Lukáš: “Práce” in Encyklopedie starověkého Předního východu, ed. Heller, Jan a kol., Praha: Libri, 1999
Pekáry, Thomas: “Schiffahrt” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels – L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Pekáry, Thomas: “Strassen” in Lexikon der alten Welt, ed. K. Bartels – L. Huber, Zürich, Stuttgart: Artemis Verlag, 1965
Pfitzner, Victor C: Paul and the Agon Motif, Leiden: E J. Brill, 1967
Plummer, Alfred: A Critical and Exegetical Commentary on the Second Epistle of St Paul to the Corinthians (ICC), ed. S. R. Driver – A. Plummer – Ch. A. Briggs, Edinburgh: T. & T. Clark, 1915
Porsch, Felix: Evangelium Sv. Jana, Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 1998
Prat, Ferdinand: La théologie de Saint Paul, Paris: Beauchesne et ses fils, 1949 Kab-X2/19/2 (2 sv.)
Rapske, Brian: The Book of Acts and Paul in Roman Custody in The Book of Acts in its First Century Settings (sv. III.), ed. W. W. Bruce, Grand Rapids, Carlisle: William B. Eerdmans Publishing Company, The Paternoster Press, 1994
Reden, Sitta von: “Arbeit. Griechenland und Rom” in Der neue Pauly Enzyklopädie der Antike, sv. I., ed. H. Cancik – H. Schneider, Stuttgart, Weimar: Verlag J. B. Metzler, 1996-
Reden, Sitta von: “Arbeitszeit” in Der neue Pauly Enzyklopädie der Antike, sv. I., ed. H. Cancik – H. Schneider, Stuttgart, Weimar: Verlag J. B. Metzler, 1996-
Ricciotti, Giuseppe: Gli Atti degli Apostoli, Roma: Colleti Editore, 1951
Ricciotti, Giuseppe: Paolo Apostolo. Biografia con introduzione critica e illustrazioni, Roma: Tipografia Poliglotta Vaticana, 1946
Riesner, Rainer: Die Frühzeit des Apostels Pulus. Studien zur Chronologie, Missionsstrategie und Theologie (WUNT 71), Tübingen, J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1994
Rigaux, Béda: Saint Paul. Les Épîtres aux Thessaloniciens, Paris: J. Gabalda, 1956
Richter, Lukas: “Arbeitsmusik” in Lexikon für Kulturen, sv. I., ed. J. Herrmann, Leipzig: Bibliographisches Institut, 1987 (1. sv., 2. vyd.)
Robbins, Emmet: “Arbeitslieder” in Der neue Pauly Enzyklopädie der Antike, sv. I., ed. H. Cancik – H. Schneider, Stuttgart, Weimar: Verlag J. B. Metzler, 1996-
Sanders, Jack T: Charisma, converts, competitors. Societal and sociological factors in the success of early Christianity, London: SMC Press, 2000
Shillington, V. George: 2 Corinthians, Waterloo: Herald Press, 1997
Schlier, Heinrich: Der Römerbrief  (HTKNT sv. VI), ed. A. Wikenhauser – A. Vögtle – R. Schnackenburg, Freiburg, Basel, Wien: Herder, 1977 

Schmidt, Werner H: “arB br’ schaffen” in Theologisches Handwörterbuch zum Alten Testament (sv. I.), ed. E. Jenni – C. Westermann, München: Chr. Kaiser Verlag – Zürich: Theologischer Verlag, 1984 (4. vyd.)
Schnackenburg, Rudolf: Das Johannesevangelium (HTKNT sv. IV), ed. A. Wikenhauser – A. Vögtle – R. Schnackenburg, Freiburg, Basel, Wien: Herder, 1980 
Schneider, Gerhard: Die Apostelgeschichte (HTKNT sv. V), ed. A. Wikenhauser – A. Vögtle – R. Schnackenburg, Freiburg, Basel, Wien: Herder, 1980 
Spicq, Ceslas: Lexique théologique du Nouveau Testament, Fribourg: Editions Universitaires de Fribourg, 1991 
Stoll, Löwe: ABC antika, Praha: Orbis, 1974
Stott, John R. W: The Message of Acts. To the Ends of the Earth, Leicester: Inter-Versity Press, 1991 (2. vyd.)
Strack, Hermann Leberecht, Billerbeck, Paul: Kommentar zum Neuem Testament aus Talmud und Midrasch, Beck‘sche Verlagsbuchhandlung, 1985-1989 (9. vyd.)
Stuhlmacher, Peter: Der Brief an die Römer, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1989
Surgy, Paul de – Guillet, Jacques: “Práce” in Slovník biblické teologie, ed. X. Léon-Dufour a kol., Řím: Velehrad – Křesťanská akademie, 1991
Tichý, Ladislav: Úvod do Nového zákona, Svitavy: Trinitas, 2003
Traubenschlag, R: “L‘ Emprisonnement dans le Droit Gréco-Égyptien” in Opera Minora: II Band Spezieller Teil, ed. R. Traubenschlag, Warszawa: Pánstwowe Wydawnictwo Naukowe, 1959
Tresmontant, Claude: Paulus in Selbstzeu gnisen und Bildokumenten, Hamburg: Rowohlt, 1959
Ürögdi, György: Život v starom Ríme, Bratislava: Obzor, 1971
Vincent, Marvin Richardson: A Critical and Exegetical Commentary on the Epistles to the Philippians and to Philemon (ICC), ed. S. R. Driver – A. Plummer – Ch. A. Briggs, Edinburgh: T. & T. Clark, 1897
Vránek, Čestmír: “Cestování ve starověku” in Slovník antické kultury, ed. V. Bahník a kol., Praha: Svoboda, 1974
Wansink, Craig S: Chained in Christ. The experience and rhethoric of Paul‘s imprisonments, Sheffield, England: Sheffield Academic Press, 1966
Weiss, Johannes: Das Urchristentum, Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 1917
Wilckens, Ulrich: Der Brief an die Römer (EKKNT), ed. J. Blank – R. Schnackenburg – E. Schweizer – U. Wilckens, Neukirchen: Benziger Verlag – Neukirchen Verlag, 1982 (3 sv.)
Wüst, M: “Schiff” in Biblisches Reallexikon, ed. K. Galling, Tübingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1977 (2. vyd.)
Youngblood, Ronald F: “Labor” in The International Standard Bibel Encyklopedia, sv. III., ed. G. W. Bromiley, Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Comapny, 1986 (5 sv.)
Zahradníček, Pavel: Překážky v působení apoštola Pavla a teologický význam jejich překonávání, Olomouc: nepublikovaná licenciátní práce – Katedra biblických věd CMTF UP v Olomouci, 2002
Zmijewski, Josef: Der Stil der paulinischen “Narrenrede” (Bonner biblische Beiträge sv. 52), Köln, Bonn: Peter Hanstein Verlag GmbH, 1978 

SEZNAMy Zkratek
Zkratky citovaných antických děl
Pokud je použita stejná zkratka pro stejnojmenná díla více různých autorů, je v citacích rozlišena pomocí udání autora (např. EPICTETUS: Diss. a DIO CHRYSOSTOM: Diss.).

Ag.	Agamemnon (Aeschylus)
Ann.	Annales sive ab excessu divi Augusti libri XVI (Tacitus)
Ant.	Antiquitates Judaicae (Josephus Flavius)
Ap.	Vita Apollonii (Philostratus)
Aph.	Aphorismata (Hippocrates)
Arch.	Pro Archia poeta (Cicero)
As.	Asinaria (Plautus)
Av.	Aves (Aristophanes)
Ax.	Axiochus (Pseudo-Plato)
Benef.	De beneficiis (Seneca)
BJ	De bello Iudaico (Josephus Flavius)
Capt.	Captivi (Plautus)
Cat.	In L. Catilinam oratio (Cicero)
Cic.	Cicero (Plutarchos)
Cod. Theod.	Codex Theodosii
Con. 	Controversiae (Seneca)
Cons.	De consuetudinibus (Galenus)
De caed. Her.	De caede Herodis (Antiphon)
De off.	De officiis (Cicero)
De rei milit.	De rei militari (Vegetius) 
Dig.	Digesta
Diss.	Dissertationes (Dio Chrysostom)
Diss.	Dissertationes (Epictetus)
Dysk.	Dyskolos (Menander)
Ep. Mor. 	Epistulae morales (Seneca)
Epict.	Epicteti dissertationes (Arrianus)
Equ.	Equites (Aristophanes)
Eq.	De equitandi ratione (Xenophon)
Eup.	Euporista (Oribasius)
Fr.	Fragmenta (Aristophanes)
HA	Historia animalium (Aristoteles)
Herm.	Hermotimus (Lucian)
Hist.	Historiarum libri XIV (Tacitus)
HN	Historia naturalis (Plinius St.)
Ch.	Choephori (Aeschylus)
Cherub.	De cherubim (Philo)
Il.	Ilias (Homer)
In Timocr.	In Timocratem (Demosthenes)
L.	De lingua latina (Varro) 
Leg.	Leges (Plato)
Lys.	Lysistrata (Aristophanes)
Mem.	Memorabilia (Xenophon)
Met.	Metamorphoseon libri XI (Apuleius)
Migr.	De migratione Abrahami (Philo)
Mut.	Mutatio nominum (Philo)
Nav.	Navigium (Lucian)
Nub.	Nubes (Aristophanes)
Od.	Odyssea (Homer)
Op.	Opera et dies (Hesiodus)
Opif.	De opificio mundi (Philo)
Ph.	Philoctetes (Sophocles)
Phas.	Phasma (Menander)
Pol.	Politica (Aristoteles)
Prooem.	Prooemia (Demosthenes)
Ra.	Ranae (Aristophanes)
Resp.	Respublica (Plato)
Rhet.	Rhetorica (Aristoteles)
Sat.	Saturae (sermones) (Horatius)
Sc.	Scutum Herculis (Hesiodus)
Spec.	De specialibus legibus (Philo)
Supp.	Supplices (Aeschylus)
Th.	Thesmophoriazusae (Aristophanes) 
Tim.	Timaeus (Plato)
Tox.	Toxaris (Lukianos)
Tranq.	De tranquilitate animi (Seneca)
Tr.	Troades (Euripides)
Ver.	In C. Verrem (Cicero)
Vit.	De vita Caesarum libri VIII (Suetonius)
VJ	Vita Josephi (Josephus Flavius)
VM	De vetere medicina (Hippocrates)

Zkratky citovaných patristických textů

2 Kor.	Epistula ad Korinthios secunda  
Adv. haer.	Adversus haereses (Ireneus)
Barn.	Epistula Barnabae
De laud. s. P.	De laude Sancti Pauli (Chrysostomos)
Did.	Didache
Diogn.	Epistula ad Diognetum
Fil.	Epistula ad Philippenses (Polykarpus)    
Filad.	Epistula ad Philadelphienses (Ignatios)
Hist.	Historia Ecclesiae (Eusebius)
Kor.	Epistula ad Korinthios (Clemens)
Mag.	Epistula ad Magnesienses (Ignatios)
Mart. Polyk.	Martyrium Polykarpis
Past. H.	Pastor Hermae (Hermas), dělí se na Vis. – Visiones, Mand. – Mandata, Sim. – Similitudines 
Polyk.	Epistula ad Polykarpem (Ignatios)
Rom.	Epistula ad Romanos (Ignatios)
Smyr.	Epistula ad Smyrenses (Ignatios)
Trall.	Epistula ad Trallesenses (Ignatios)

Zkratky citovaných apokryfních textů

3 Ezd	3. kniha Ezdrášova (dle Septu-aginty 1 Ezd)
4 Mak	4. kniha Makabejská
 Act. Thom.	Apokryfní akta Tomášova
Test. Iss.	Závěť Issacharova (ze Závěti dvanácti patriarchů)
sBar	Syrská Baruchova apokalypsa

Zkratky citovaných talmudických textů

Ab.	Abot
B.M.	Baba Mesia
Berak.	Berakhot
Jeb.	Jebamot
Ket.	Ketubot
Mak. 	Makkot
Nid.	Niddah
Qid.	Qiddušim
Sanh.	Sanhedrin

Zkratky názvů edičních řad
AB	The Anchor Bible
BChBC	Bilievers Church Bible Commentary
BNTC	Black`s New Testament Commentaries
CNT	Commentaire du Nouveau Testament
EKKNT	Evangelisch-Katholischer Kommentar zum Neuen Testament
FRLANT	Forschungen zur Religion und Literatur des Alten und Neuen Testaments
HTKNT	Herders theologischer Kommentar zum Neuen Testament
ICC	The International Critical Commentary on the Holy Scriptures of the Old and New Testaments
NICNT	The New International Commentary on the New Testament
NTD	Das Neue Testament deutsch
RNT	Regensburger Neues Testament
WBC	World Biblical Commentary
WUNT	Wissenschaftiche Utnersuchungen zum Neuen Testament
Některé další zkratky

cit.		citováno
č.		číslo
n.		následující (jeden)
nn.		následující (více než jeden)
např.		například
os.		osoba
pl.		plurál
pozn. 		poznámka
sl.		sloupec
stol.		století
srov.		srovnej
str.		strana
sv.		svazek (svazky)
tj.		to je
vyd.		vydání

O autorovi
P. Mgr. Pavel Zahradníček, Th.D. se narodil 28. března 1966 v Brně. Studoval teologii na Cyrilometodějské bohoslovecké fakultě Praha se sídlem v Litoměřicích (1985-88) a po návratu z vojenské služby (1988-90) dokončil studium teologie na Cyrilometodějské teologické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci (1990-92). Na téže fakultě absolvoval i postgraduální studium v letech 1997-2004 pod vedením Doc. Ladislava Tichého, Th.D. V roce 2003 dosáhl licenciátu a v roce 2004 doktorátu v oboru biblická teologie se specializací na Nový zákon.
V roce 1992 byl vysvěcen na jáhna a na kněze. V letech 1992-96 působil nejprve jako kaplan a potom jako duchovní správce v Římskokatolické farnosti Bystřice nad Pernštejnem. V letech 1996-98 byl moderátorem nově vzniklého farního týmu (FATYMu) ve Vranově nad Dyjí. Od roku 1998 je moderátorem farního týmu se sídlem ve Znojmě-Příměticích (FATYM Přímětice-Bítov) a duchovním správcem farností na Znojemsku (v současné době Citonice, Lukov, Horní Břečkov, Chvalatice a Bítov).
Přednášel biblistiku na katechetických kurzech ve Žďáře nad Sázavou a ve Znojmě. Přednášel na biblickém kurzu v Brně. Vede cykly popularizačních přednášek o bibli při lidových misiích pořádaných FATYMem (uskutečnily se např. ve Velkém Meziříčí, Kroměříži, Hustopečích, Velké Bíteši…). 
Je koordinátorem A.M.I.M.S. (Apostolatus Mariae Immaculatae Matris Spei, do roku 2003 označovaný jako Tiskový apoštolát FATYMu), který vydává, tiskne a za minimální příspěvek na tisk nebo zdarma šíří publikace, které se snaží srozumitelným způsobem podávat křesťanství a jeho hodnoty (viz www.apostolat.fatym.com).
Je autorem scénářů volně šiřitelných kreslených komiksů určených pro časopisy a nástěnky (mimo jiné i s biblickou tématikou: “Jak to bylo, když byly Vánoce poprvé?” “Co se stalo o velikonocích?” “Pavel z Tarsu” “Otec a syn”), které jsou k dispozici na www.komix.fatym.com. 
P. Pavla Zahradníčka můžete kontaktovat prostřednictvím jeho e-mailové adresy pavel@fatym.com.

ISBN 80-239-3974-2
Autor publikace:		Pavel Zahradníček
Název publikace: 		“Kopos”
Podtitul:			Namáhavá práce v Pavlových listech a ve starověkém kontextu
Ilustrace na titulní straně:	Tomáš Hevera (dle fotografie pořízené autorem v roce 1990)
Technické zpracování:	Marie Kleeová
Vydal:			Petr Veselý, Brno
Tisk:				Oblastní charita Znojmo – Chráněné dílny
Rok vydání:			2004
Vydání: 			první
Klíčová slova:		teologie; biblistika; Pavel z Tarzu; práce; apoštolát

Publikaci je možno objednat na adrese:
A.M.I.M.S., FATYM Přímětice-Bítov, Přímětice 18, 669 04 Znojmo, e-mail: apostolat@fatym.com

Publikace je dostupná i na internetu na adrese:
http://www.fatym.com/zahradnicek/   (ke stažení ve formátu RTF a jako dokument Wordu)